ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 квітня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 317/3957/19(2-а/317/12/2020)	
      (суддя Мінгазов Р.В., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
 розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Дніпровської митниці Держмитслужби на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 лютого 2020 року у справі №317/3957/19(2-а/317/12/2020) за позовом ОСОБА_1 до виконуючого обов`язки першого заступника начальника Запорізької митниці ДФС - начальника управління протидії митним правопорушенням Зарубіна Бориса Олександровича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

                                                                  ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 17 грудня 2019 року звернулась до суду з позовом до виконуючого обов`язки першого заступника начальника Запорізької митниці ДФС - начальника управління протидії митним правопорушенням Зарубіна Бориса Олександровича, згідно з яким просить визнати протиправною та скасувати постанову №0144/11200/19 в справі про порушення митних правил, якою позивача визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України, і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, що складає 58325,55 грн., провадження по справі закрити.
Позов обґрунтовано тим, що відповідачем не доведено вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України. Вказує на те, що у наданому відповідачу висновку, вказана ціна розрахована із середньо ринкової вартості аналогічних виробів на території України, а не Турецької Республіки, де позивач їх безпосередньо і придбала.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 06 лютого 2020 року позов задоволено частково.
Суд, скасував постанову Запорізької митниці ДФС від 04.12.2019 року у справі про порушення митних правил №0144/11200/19 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбаченої статтею 485 Митного кодексу України, та закрив провадження у справі. В іншій частині позову відмовив.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного рішення, оскільки не спростовано інформацію, що наявна в інвойсах наданих позивачем на підтвердження митної вартості товару щодо сплаченої ціни за товар в іншій країні.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Дніпровська митниця Держмитслужби, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржила його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що Дніпровська митниця Держмитслужби як правонаступник Запорізької митниці ДФС вважає, що висновок, відповідно до якого встановлено, що вартість виробів, які перевозив Позивач, перевищує обмеження, встановлені ст.374 МК України та еквівалент у 1000 євро, а саме: становить 90938,10 грн. є належним доказом у справі №0144/11200/19, оскільки будь-які скарги (адміністративні позови) щодо оскарження цього висновку відсутні. Вказує на наявність прямого умислу в діях позивача щодо порушення митних правил та уникнення сплати митних платежів.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що 14.03.2019 року о 15 год. 35 хв., в зоні митного контролю залу на «Приліт» міжнародного аеропорту м. Запоріжжя, під час оформлення у митному відношенні пасажирів рейсу № 1469 «Стамбул - Запоріжжя» громадянка України ОСОБА_1 самостійно обрала для проходження митного контролю «зелений коридор», де митний контроль здійснюється у спрощеному порядку (без заповнення митної декларації).
Під час проведення митного контролю багажу гр. ОСОБА_1 встановлено, що у валізі зазначеної громадянки, крім особистих речей, знаходяться (без ознак приховування) ювелірні вироби сріблястого, жовтого, чорного кольору у кількості 277 шт. які гр. ОСОБА_1 задекларувала в усній формі, що загальна вартість вищезазначених товарів становить 408,83 доларів США та надала в якості підтвердження їх фактурної вартості інвойс від 11.03.19 № 167122 на суму 408,83 доларів США та фактуру-інвойс у валюті Туреччини від 11.03.19 № 167122 на суму 2 233,85 турецьких лір. У перерахунку в євро по курсу НБУ на день переміщення через митний кордон України задекларована гр. ОСОБА_1 вартість вищезазначеного товару становить 361,70 євро та відповідно до ч. 1 ст. 374 МК України не є об`єктом оподаткування (а.с.51-52).
З метою здійснення перевірки зазначеної у інвойсах вартості товару вищезазначені ювелірні вироби були прийняті від гр. ОСОБА_1 по уніфікованій митній квитанції МД-1 від 14.03.2019 КБ №426800 для проведення експертиз в Державному гемологічному центрі України та Департаменті податкових та митних експертиз Державної фіскальної служби (далі - ДПМЕ ДФС) з метою визначення їх фізико-хімічних показників та реальної вартості. 
Відповідно до висновку ДПМЕ ДФС від 29.08.2019 №142005902-0297 надані для дослідження зразки в кількості 277 шт. відносяться до ювелірних виробів з дорогоцінних металів, що повністю виготовлені зі сплавів срібла або містять основні складові елементи зі сплавів срібла, а їх загальна вартість становить 90 938, 10 грн. у перерахунку в евро по курсу НБУ на день переміщення через митний кордон України вартість зазначених ювелірних виробів становить 3 012,96 евро. (а.с.56-65).
Постановою в справі про порушення митних правил № 0144/11200/19 від 04.12.2019 року  позивача визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 МК України, на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі трьохсот відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає 58325,55 грн. (5-7).
Законність та обґрунтованість вищезазначеної постанови є предметом спору переданого на вирішення суду. 
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 374 Митного кодексу України від 13.03.2012 року №4495-VI (далі - МК України) передбачено, що товари (за винятком підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 1000 євро, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення, та товари (крім підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 500 євро та сумарна вага яких не перевищує 50 кг, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через інші, ніж відкриті для повітряного сполучення, пункти пропуску через державний кордон України, не підлягають письмовому декларуванню (за винятком товарів, на які відповідно до статті 197 цього Кодексу встановлено обмеження щодо переміщення громадянами через митний кордон України, і випадків, передбачених частиною другою цієї статті) та не є об`єктами оподаткування митними платежами.
Згідно із ст. 485 МК України заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.
Відповідно до ст. 489 МК України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із ст. 495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються: протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; поясненнями свідків; поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; висновком експерта; іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.
Для притягнення до відповідальності згідно зі статті 485 Митного кодексу України необхідно доведення факту заявлення в митній декларації, в цьому випадку, неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості щодо митної вартості товару, наявність прямого умислу.
Статтею 49 МК України встановлено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. 
Згідно зі ст. 51 МК України, митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.
При цьому відповідно до положень Розділу 9 МК України, одним із документів які подаються декларантом на підтвердження заявленої митної вартості товару є рахунок-фактура (інвойс).
Колегією суддів встановлено, що підставою для прийняття відповідачем постанови у справі про порушення митних правил № 0144/11200/19 від 04.12.2019 року визначено вчинення позивачем протиправних дій, спрямованих на неправомірне звільнення від сплати митних платежів шляхом заявлення в усній формі неправдивих відомостей щодо фактурної вартості товару та надання, з цією ж метою, митному органу документів, що містять вартість товарів істотно нижчу, ніж визначено експертом такі відомості, а саме: інвойсу від 11.03.19 року №167122 та фактуру-інвойс у валюті Туреччини від 11.03.19 №167122, що містять вартість товару нижчу за визначену експертизою.
Такого висновку відповідач дійшов після отримання висновку Департаменту податкових та митних експертиз державної фіскальної служби від 29.08.2019 №142005902-0297, відповідно до якого встановлено, що ювелірні вироби, які переміщував позивач, мають вартість 90938,10 грн., що перевищує неоподатковану норму ввезення товарів, що ввозяться громадянами у ручній поклажі та/або у супроводжувальному багажі, а тому підлягають оподаткуванню на підставі ч. 4 ст. 374 Митного кодексу України.
Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст. 515 МК України висновок експерта не є обов`язковим для посадової особи органу доходів і зборів, у провадженні якої знаходиться справа про порушення митних правил. У разі незгоди цієї особи з висновком експерта у постанові, яка виноситься у справі, повинно міститися обґрунтування такої незгоди.
У разі неналежної якості або повноти висновку експерта може бути призначена повторна експертиза, проведення якої доручається іншому експерту (експертам).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у висновку Департаменту податкових та митних експертиз державної фіскальної служби від 29.08.2019 №142005902-0297 зазначено, що вартість дорогоцінних металів визначалися за цінами світового ринку, а саме, із середньоринкової вартості аналогічних виробів на території України. 
При цьому, з матеріалів справи встановлено, що, під час проведення вказаної експертизи, інформація про середню ринкову вартість ювелірних виробів була отримана експертами з мережі Інтернет, а саме: з інтернет сайтів з національними доменами верхнього рівня для України та Росії.
Зазначене свідчить про отримання відповідачем інформації про вартість ювелірних виробів, які переміщувала позивач, з українських та російських інтернет сайтів, а не з інтернет сайтів країн світового ринку або Турецької Республіки, де позивач безпосередньо придбала вказані вироби, на підтвердження чого надала відповідні документи - інвойс від 11.03.19 року №167122, із точним зазначення їх ваги та вартості на території Турецької Республіки (а.с.12), що містить вартість товару нижчу за визначену експертизою 
Суд апеляційної інстанції, також, звертає увагу і на те, що абзацом «в» п. 1 Порядку направлення запитів Державної митної служби України до митних служб іноземних держав або їх інформування, затвердженого Наказом Державної митної служби України від 06.07.2005 року №639, передбачено, що цей Порядок застосовується при потребі здійснення запитів до митних служб іноземних держав у випадках потреби отримання, підтвердження або спростування з метою забезпечення дотримання митного законодавства України даних, зазначених у поданих митному органу України документах про товари (їх кількість, вартість, походження тощо), переміщувані через митний кордон України, для проведення їх митного оформлення.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач маючи можливість звернутись із запитом до митної служби Турецької Республіки для підтвердження даних вартості товарів, які переміщувались позивачем, не вжив належних заходів з метою повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи про притягнення позивача до адмін відповідальності, що, у свою чергу, свідчить про не доведеність відповідачем правомірності винесення оскаржуваної постанови. 
Враховуючи те, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а всі сумніви стосовно доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь, колегія суддів зробила висновок про недоведеність належними та допустимими доказами вчинення позивачем інкримінованого адміністративного правопорушення та, як наслідок наявності підстав для скасування постанови №0144/11200/19 від 04.12.2019 року як протиправної.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.           
Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Зазначений обов`язок відповідач не виконав.            
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи викладені в апеляційної скарзі, які аналогічні доводам позову та яким судом першої інстанції була надана правильна оцінка, висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -  

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпровської митниці Держмитслужби - залишити без задоволення, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 06 лютого 2020 року у справі №317/3957/19(2-а/317/12/2020)  - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 28 квітня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко