Постанова
Іменем України                                   
 
22 травня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 573/2501/17
провадження № 61-44728св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Державна казначейська служба України, 
треті особи: Прокуратура Сумської області, Сумський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 04 травня 2018 року у складі судді Кліщ О. В. та постанову Апеляційного суду Сумської області від 23 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Хвостика С. Г., Собини О. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позову та рішень судів
 
21 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - Казначейство), треті особи: Прокуратура Сумської області, Сумський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області (далі - Сумський МВ УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії УМВС в Сумській області) про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового слідства внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 21 квітня 2011 року по 29 грудня 2014 року він незаконно перебував під слідством і судом, загальна тривалість перебування становить 44 місяці та 8 днів, внаслідок чого зазнав моральних страждань.
 
Із урахуванням наведеного, позивач просив відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Казначейством грошових коштів із рахунку державного бюджету на його користь у сумі 500 000,00 грн та витрат за надання юридичної допомоги у сумі 8 000,00 грн.
 
Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 04 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.Стягнуто із Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 170 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 8 000,00 грн. на відшкодування майнової шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та суду у період із 21 квітня 2011 року по 29 грудня 2014 року позивач зазнав душевних страждань, що виразилися у погіршенні його відносин з оточуючими людьми, а також інших негативних наслідках морального характеру, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чим завдано йому моральну шкоду, розмір відшкодування якої складає 170 000,00 грн. Крім того, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн, сплачені ним під час кримінального провадження за надання йому адвокатом юридичної допомоги.
 
Постановою Апеляційного суду Сумської області від 23 серпня 2018 року апеляційні скарги Казначейства, Прокуратури Сумської області задоволено частково. Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 04 травня 2018 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінено шляхом викладення абзацу другого резолютивної частини рішення щодо цих вимог у такій редакції: стягнути із держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Казначейство 170 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 04 травня 2018 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди скасовано, провадження у справі у цій частині закрито.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції викладене із порушенням законодавства України, тому вона підлягає змінні відповідно до статті 376 ЦПК України. 
 
Закриваючи провадження в частині вимог про відшкодування майнової шкоди, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не звертався до слідчих органів із заявою про відшкодування майнових витрат, тоді як чинним законодавством передбачено, що вирішення питання про відшкодування громадянину коштів, витрачених у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальній справі віднесено до компетенції відповідних органів, а не суду.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Верховного Суду ОСОБА_2 від 01 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
10 жовтня 2018 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
Рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду           від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», вирішено здійснити перерозподіл справ, у яких касаційні скарги подані до Верховного Суду у 2017-2018 роках.
 
На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Ступак О. В.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У вересні 2018 року Казначейство подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 04 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 23 серпня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову у цій частині.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що на момент розгляду справи місцевим судом діяв Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень якого мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Казначейство не вчиняло щодо позивача жодних протиправних дій, тоді як незалучення судом органу, який заподіяв позивачу шкоду, як відповідача призвело до неправильного вирішення справи, переклавши відповідальність за заподіяну шкоду на Казначейство. 
 
У жовтні 2018 року від Сумського МВ УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії УМВС в Сумській області надійшов відзив на касаційну скаргу Казначейства, у якому заявник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій у частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення.
 
У листопаді 2018 року від Прокуратури Сумської області надійшов відзив на касаційну скаргу Казначейства, у якому заявник просить змінити рішення судів попередніх інстанцій шляхом зменшення розміру відшкодування моральної шкоди. 
 
У листопаді 2018 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшов відзив на касаційну скаргу Казначейства, уякому заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою. 

Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга Казначейства не підлягає задоволенню із таких підстав.
 
Встановлені судами обставини 
 
21 квітня 2011 року старшим слідчим Слідчого відділу Зарічного районного відділу Сумського міського управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області (далі - СВ Зарічного РВ СМУ УМВС України в Сумській області) Шаповал О. І. порушена щодо ОСОБА_1 та невстановленої особи кримінальна справа № 11280517 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України) згідно з постановою від 21 квітня 2011 року. Встановлено, що 16 квітня 2011 року у період із 15 год 00 хв по 15 год 30 хв ОСОБА_1 за попередньою змовою з невстановленою особою, перебуваючи в магазині « Грейс », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , маючи вільний доступ з корисливих мотивів вчинили крадіжку грошей у сумі 8 150,00 грн, які належать ОСОБА_4 , чим спричинили останньому майнової шкоди. 
 
17 травня 2011 року старшим слідчим СВ Зарічного РВ СМУ УМВС України в Сумській області Шаповал О. І. порушена щодо ОСОБА_1 та невстановленої особи кримінальна справа № 11280517/2 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 353 КК України згідно з постановою від 17 травня 2011 року. 
 
Постановою старшого слідчого СВ Зарічного РВ СМУ УМВС України в Сумській області Шаповал О. І. від 17 травня 2011 року кримінальні справи № 11280517 та № 11280517/2 об`єднані в одне кримінальне провадження № 11280517. 
 
Постановою старшого слідчого СВ Зарічного РВ СМУ УМВС України в Сумській області Шаповал О. І. від 20 травня 2011 року виділено із кримінальної справи № 11280517 в окреме провадження кримінальну справу щодо невстановленої особи, яка за попередньою змовою із ОСОБА_1 вчинили крадіжку грошей ОСОБА_4 . 
 
Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2011 року задоволено подання старшого слідчого СВ Зарічного РВ СМУ УМВС України в Сумській області Шаповал О. І. про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
21 квітня 2011 року о 16 год 45 хв у приміщенні СВ Зарічного РВ СМУ УМВС України в Сумській області ОСОБА_1 затриманий згідно з протоколом від 21 квітня 2011 року як підозрюваний у вчинені злочинів, передбачених частиною другою статті 185, частиною першою статті 353 КК України. 
 
Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 22 квітня 2011 року продовжено ОСОБА_1 строк затримання до 10 діб, постановою Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2011 року - до 15 діб.
 
Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 05 травня 2011 року у задоволенні подання старшого слідчого СВ Зарічного РВ СМУ УМВС України в Сумській області Шаповала О. І. про обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_1 у вигляді взяття під варту та обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд. 
 
29 квітня 2011 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 185 КК України.
 
20 травня 2011 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 185, частиною першою статті 353 КК України.
 
Відповідно до постанови про накладення арешту на майно від 21 травня 2011 року старшим слідчим СВ Зарічного РВ СМУ УМВС України в Сумській області Шаповал О. І. накладено арешт на вклади, цінності та інше майно ОСОБА_1 .
 
Протоколом від 21 травня 2011 року встановлено відсутність майна, на яке може накладений арешт. 
 
Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 22 лютого 2012 року кримінальну справу щодо обвинувачення ОСОБА_1 за частиною другою статті 185, частиною першою статті 353 КК України направлено прокурору Зарічного району м. Суми для організації проведення додаткового розслідування. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 24 квітня 2012 року постанову Зарічного районного суду м. Суми від 22 лютого 2012 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. 
 
Згідно постанови Зарічного районного суду м. Суми від 15 листопада 2012 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною другою статті 185, частиною першою статті 353 КК України направлено прокурору м. Суми для організації проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід ОСОБА_1 залишений без змін - підписка про невиїзд. 
 
Постановою про перекваліфікацію злочину від 24 грудня 2013 року старший слідчий СВ Зарічного РВ СМУ УМВС України в Сумській області Шаповал О. І. постановив перекваліфікувати дії невстановлених осіб із частини другої статті 185 КК України на частину першу статті 162 КК України. 
 
Відомості про кримінальне правопорушення за частиною першою статті 162 КК України внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування 10 вересня 2013 року. 
 
Постановою про закриття кримінального провадження від 25 грудня 2013 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 вересня 2013 року за № 12013200440006150 закрито на підставі пункту 7 статті 284 КПК України у зв`язку з тим, що потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. 
 
Постановою про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 09 вересня 2014 року в. о. прокурора м. Суми постанову старшого прокурора прокуратури м. Суми від 25 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження від 10 вересня 2013 року № 12013200440006150 скасував як незаконну, матеріали направлено начальнику Сумського МВ УМВС України в Сумській області для організації подальшого досудового розслідування. 
 
20 грудня 2014 року постановою старшого слідчого СВ Сумського МВ УМВС України в Сумській області Шаповал О. І. матеріали щодо ОСОБА_1 в частині пред`явленого обвинувачення за частиною другою статті 185 та частиною першою статті 353 КК України у кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 вересня 2013 року за № 12013200440006150 за заявою ОСОБА_4 закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.
 
Отже, ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом у період із 21 квітня 2011 року по 29 грудня 2014 року, тобто 44 місяці та 8 днів.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 794-VIII) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку,                      виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права             громадянина.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону № 794-VIII право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
 
Відповідно до статті 3 Закону № 794-VIII у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
 
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону № 794-VIII).
 
Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону № 794-VIII).
 
Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).
 
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону № 794-VIII розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.
 
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
 
Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 794-VIII відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Встановивши, що незаконними діями органів досудового розслідування і суду позивачу завдано моральних втрат,що виразилися у погіршенні його відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідках морального характеру, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суди попередніх інстанційправильно застосували положення Закону № 794-VIII та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, розмір відшкодування якої визначається із урахуванням обставини справи, проте у будь-якому разі не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що діяв на момент розгляду справи у суді.
 
Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано, що на момент розгляду справи місцевим судом діяв Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень якого мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, є необґрунтованими, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року    № 1774-VIII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до спірних правовідносин відсутні. 
 
Верховний Суд бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що державний орган, незаконними рішеннями (діями) якого позивачу завдано моральної шкоди, помилково не залучений до участі у справі як відповідач, проте зазначає, що права Казначейства цим не порушено, оскільки відповідачем у цій справі є держава, а не Казначейство чи її територіальний орган, виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється Казначейством не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень. 
 
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У  силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Постанова суду апеляційної інстанції в частині закриття провадження у справі щодо вимог про відшкодування майнової шкоди сторонами не оскаржується, а тому суд касаційної інстанції не переглядає судове рішення у цій частині. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незмінній частині та постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
 
Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 04 травня 2018 року у незмінній частині та постанову Апеляційного суду Сумської області від 23 серпня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | О. В. Ступак
| І. Ю. Гулейков
| В. В. Яремко