Єдиний унікальний номер 234/12895/19 
Номер провадження 22-ц/804/1775/20        

Головуючий у 1-й інстанції Заборський В.О.
Доповідач Азевич В.Б.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року
Донецький апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Азевича В.Б.,
суддів: Кішкіної І.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 234/12895/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року (суддя Заборський В.О., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Краматорськ Донецької області, повне судове рішення складено 26 лютого 2020 року),-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області та отримує пенсію за віком, яка є для неї єдиним джерелом до існування. У вересні 2018 року їй припинили виплату пенсії, з огляду на те, що вона є внутрішньо переміщеною особою (далі ВПО), місце реєстрації якої не підтверджено. Надані нею відповідачу довідки, що вона не є ВПО до уваги не було прийнято, а заяви про поновлення виплати пенсії проігноровані. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23.11.2018 року, яке набрало законної сили 10.01.2019 року, дії Управління Пенсійного фонду у м. Краматорську Донецької області визнані протиправними, зобов`язано поновити ОСОБА_1 пенсію за віком з вересня 2018 року як місцевому жителю м. Краматорська та виплатити на особистий рахунок, відкритий у «Приватбанку». Пенсія і заборгованість, через банківську установу «Приватбанк», були їй виплачені лише 11.03.2019 року, у зв`язку з чим у період з 01.09.2018 року до 11.03.2019 року, вона була позбавлена засобів існування. Через зростання споживчих цін та знецінення коштів і інфляцію, яка становила майже 46%, отримані нею пенсійні виплати за судовим рішенням у березні 2019 року у розмірі 12 022,47 грн суттєво знецінились. Також, щоб вижити, вона була змушена користуватися кредитними картками трьох банківських установ для задоволення життєво важливих потреб на харчування, ліки, транспорт та інше. Щоб уникнути значного зростання боргу перед банківськими установами вона мала своєчасно вносити обов`язкові платежі за користування кредитними лімітами, а оскільки вона не одержувала в той час пенсії, а інших доходів у неї не було, вона була змушена докладати додаткових зусиль для вирішення цих проблем, продавала свої речі через ломбарди та ринок, чим їй завдана додаткова матеріальна шкода. Загальний розмір завданої їй відповідачем матеріальної шкоди оцінювала в 35 612,03 грн, а у зв`язку із постійним знеціненням грошових коштів, вважала за справедливе збільшити її на 3 000,00 грн, що становить - 38 612,03 грн. Крім того, їй заподіяно і значну моральну шкоду, яка полягає у штучному створені умов, які вона розцінює як катування людини похилого віку. Через відсутність коштів вона вимушена була докласти значних зусиль, що привело до стресової ситуації, яка негативно вплинула на її здоров`я. Вважала, що їй завдано моральну шкоду у розмірі по 10 000,00 грн за кожний місяць невиплати пенсії, що складає в сумі 70 000,00 грн. Враховуючи зазначене, просила стягнути з Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на її користь матеріальну шкоду в розмірі 38 612,03 грн та моральну шкоду в розмірі 70 000,00 грн.
Позивач звертався до суду першої інстанції з клопотанням щодо прийняття уточнення до позовних вимог, проте в їх прийнятті судом було відмовлено.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
На вказане судове рішення ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що неправомірними діями відповідача їй було завдано значної матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з тим, що іншого джерела для існування у неї не має, що підтверджується довідкою про склад сім`ї, про відсутність інших доходів та довідкою про розмір пенсії. При цьому посилається на фактичні обставини та докази про які йдеться у позовній заяві.
Відзив на апеляційну скаргу від Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області не надходив.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».
В частині 1 статті 274 ЦПК України зазначено, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин.
Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Як передбачено частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За частинами 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, в повній мірі вищезазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів заподіяння відповідачем, внаслідок припинення пенсійних виплат з 01.09.2018 року по лютий 2019 року, матеріальної шкоди, яка на думку позивача, полягає в користуванні нею кредитними коштами банків.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області й отримує пенсію за віком, що підтверджується копією посвідчення виданого Управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області серії ПС № 858009 від 12.12.2016 року. 
Згідно із паспортом, виданим 17.06.2015 року Краматорським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області ОСОБА_1 зареєстрована з 11.07.2015 року за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком як місцевому жителю м. Краматорськ Донецької області. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсії за віком з моменту її припинення, а саме, з вересня 2018 року, як місцевому жителю м. Краматорськ Донецької області на особистий рахунок позивача, відкритий у банківській установі «ПриватБанк».
За частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи те, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року набрало законної сили 10 січня 2019 року, зазначені в ній обставини не підлягають доказуванню.
Зокрема, при розгляді вказаної адміністративної справи судом було встановлено, що позивач перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії за віком. Спір між сторонами виник у зв`язку з припиненням виплати пенсії з 01 вересня 2018 року. Дослідивши зібрані докази суд дійшов висновку, що, оскільки позивач з 11.07.2017 року фактично проживає на підконтрольній українській владі території за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 , положення Закону України № 1706 VII від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» на позивача не поширюється. За таких обставин, виплата належної пенсії має бути здійснена відповідачем за заявою позивача на загальних підставах у порядку, встановленому Законом України № 1058-VI від 09 липня 2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі щодо обрання уповноваженого банку для здійснення виплати пенсії.
Даним судовим рішенням порушені пенсійні права позивача були відновлені.
В обґрунтування заявлених позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди позивач посилається на те, що вона була вимушена користуватися кредитними лімітами банківських установ.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
За положеннями частиною 1 статті 58 Закону України від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України є створеним державною органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.
Відповідно до пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року № 28-2, управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України.
Серед основних завдань управління, відповідно до пункту 3 вказаного Положення, зокрема, є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом.
Колегія суддів вважає, що витрати позивача, якому протиправно було припинено виплату пенсії, і виплата якої була поновлена лише в березні 2019 року, не є матеріальною (майновою) шкодою в розумінні ст. ст. 22, 1166 ЦК України, а тому не має підстав для задоволення вимог про відшкодування матеріальної шкоди. Крім того, на час розгляду справи в суді позивачу була повністю виплачена заборгованість за пенсією.
В свою чергу, посилання позивача на те, що користування кредитними лімітами банківських установ є її збитками, понесеними у зв`язку з неправомірними діями відповідача щодо невиплати пенсії в певний період, не є належним обґрунтуванням для відшкодування матеріальної шкоди.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові в цій частині.
Наведені в апеляційній скарзі позивача доводи зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням та були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Для застосування положень статті 1167 ЦК України щодо відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає, що доведенню підлягає факт, що таку шкоду позивачу було завдано саме неправомірними діями чи бездіяльністю Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, при наявності таких складових елементів як протиправна поведінка, настання шкоди, прямий причинний зв`язок між першим та другим елементом та вина особи, що заподіяла шкоду.
Враховуючи наявність рішення Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року, яке набрало законної сили 10 січня 2019 року, та яким визнано протиправними дії відповідача щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача доведена, а вина в даному випадку презюмується, і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди.
Згідно із статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
В пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи стаття 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що «згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення. Підставно суд стягнув і 3 тис. грн на правову допомогу».
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд приймає до уваги доводи апеляційної скарги в цій частині, оскільки протиправність дій відповідача підтверджена рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року. Порушення відповідачем норм діючого законодавства, на які посилається у зазначеному рішенні адміністративний суд, свідчить про неправомірність дій Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо безпідставного припинення виплати пенсії позивачу. 
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Звертаючись з позовом до суду, позивач визначила розмір відшкодування моральної шкоди 70 000,00 грн, що була їй заподіяна, несвоєчасною виплатою пенсії.
Наявність моральної шкоди позивач обґрунтовувала тим, що вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки окрім пенсії вона не мала інших доходів, тому була вимушена брати кредити у банках та терпіти поневіряння, що привело до стресової ситуації, яка негативно вплинула на її здоров`я.
Колегія суддів доходить висновку про наявність моральної шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як встановлено частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 14 квітня 2020 року (справа № 265/6121/18) за позовом до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області про відшкодування майнової та моральної шкоди з аналогічними обставинами справи Верховний Суд дійшов висновку щодо наявності підстав та визнав обґрунтованим висновок апеляційного суду про часткове задоволення позовних вимог стягнення компенсації моральної шкоди.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , колегія суддів враховує обставини справи, ступінь вини відповідача, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, норми статті 23 ЦК України, і вважає, що сума 4 500,00 грн буде достатньою і розумною компенсацією такої шкоди.
Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на те, що Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області є неналежним відповідачем у справі.
Так, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що «держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або є незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові».
Таким чином, позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 4 500,00 грн.
За частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В даній справі позивача було звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги відповідно до статті 8 Закону України №3674-VII від 08 липня 2011 року «Про судовий збір». 
Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Позов подано до суду в липні 2019 року.
Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2019 року становить 1 921 гривня.
Враховуючи те, що позивача було звільнено від сплати судового збору на підставі статті 8 Закону України «Про судовий збір» та те, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 45,00 грн (4 500 грн х 1 223,20 грн / 122 320,58 грн) та переглядом у суді апеляційної інстанції в розмірі 67,50 грн (4 500 х 1 834,80 грн / 122 320,58 грн), що в загальній сумі становить 112,50 грн.
За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. В іншій частині рішення слід залишити без змін.
Керуючись статтями 368, 369, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області в частині вимог про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 4 500,00 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.
В іншій частині рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року залишити без змін.
Стягнути з Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області в дохід держави витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом у суді апеляційної інстанції в розмірі 112 (сто дванадцять) гривень 50 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:         В.Б. Азевич

         І.В. Кішкіна

Л.П. Никифоряк