КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
справа № 359/10371/17                                             Головуючий у 1 інстанції: Астахова О.О.
провадження № 22-ц/824/3663/2020                                          Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
16 березня 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника  ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 23 січня 2019 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_2 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, -
 
в с т а н о в и в :
 
У грудні 2017 року позивач - МТСБУ звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 39 769 грн. 85 коп., а також сплачений судовий збір у розмірі 1 600  грн.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 03 травня 2016 року о 17 год. 04 хв. на трасі Київ-Бортничі-Проців Бориспільського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля «ВYD F-3 1/6i» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_3 .
Зазначав, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім» за договором обов`язкового страхування №6695618.
Загальний розмір витрат позивача з урахуванням витрат на збір документів та визначення розміру шкоди склав 39 769 грн. 85 коп.
Позивачем було виплачено ОСОБА_3 відшкодування заподіяної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 39 769 грн. 85 коп.
Постановою Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2016 року відповідача визнано винним в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована.
Оскільки досудове врегулювання спору виявилося неможливим, то позивач змушений був звернутися з даним позовом до суду.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 23 січня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 39 769 грн. 85 коп. та судовий збір - 1600 грн., а всього - 41 369 грн. 85 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Відповідно до вимог ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростовано доводи позивача, якими він обґрунтовує позовні вимоги, зокрема, щодо відшкодування завданої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 03 травня 2016 року. 
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2016 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2016 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с.5-7).
Згідно з постановою ОСОБА_2 03 травня 2016 року о 17 годині 04 хвилин керуючи автомобілем «Mitsubishi Pajero Wagon» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та рухаючись на трасі Київ-Бортничі-Проців Бориспільського району Київської області не врахував дорожньої обстановки та не дотримався безпечної дистанції, інтервалу та швидкості руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «ВYD F-3 1/6i» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_3 , чим порушив п. 13.1 ПДР України.
Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/6695618 від 04 листопада 2015 року, цивільно - правова відповідальність власника автомобіля марки «ВYD F-3 1/6i» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) ОСОБА_3 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім» (термін дії від 05 листопада 2015 року до 04 листопада 2016 року включно) (а.с.13).
11 травня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 03 травня 2016 року (а.с.10).
19 липня 2016 року ОСОБА_3 подав до позивача заяву про виплату йому майнової шкоди, завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу «ВYD F-3 1/6i» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 03 травня 2016 року, оскільки відповідач на момент дорожньо-транспортної пригоди не мав чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Як вбачається зі звіту №1246 від 26 травня 2016 року про оцінку транспортного засобу «ВYD F-3 1/6i» (державний номерний знак НОМЕР_2 ), складеного ФОП ОСОБА_5 , вартість матеріального збитку, завданого власнику вказаного транспортного засобу, з урахуванням зносу становить 42 528 грн. 62 коп. (а.с.17-25).
Згідно з наказом МТСБУ від 28 липня 2016 року за №5915 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих відповідно до ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачем прийнято рішення про виплату ОСОБА_3 страхового відшкодування внаслідок пошкодження транспортного засобу «ВYD F-3 1/6i» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) при дорожньо-транспортній пригоді у розмірі 39 769 грн. 85 коп. (а.с. 26).
Факт перерахування та отримання ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 39 769 грн. 85 коп. підтверджується даними платіжного доручення №5915рв від 29 липня 2016 року (а.с.28).
29 липня 2016 року позивачем на адресу ОСОБА_2 направлялася вимога про відшкодування витрат у розмірі 40 587 грн. 85 коп., але відповідач на момент звернення МТСБУ з позовом до суду її не виконав та грошові кошти не сплатив (а.с.29).
Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Як вбачається з довідки №91217654 про дорожньо-транспортну пригоду 03 травня 2016 року відповідач керуючи транспортним засобом «Mitsubishi Pajero Wagon» (державний номерний знак  НОМЕР_1 ) не мав при собі чинного полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Частиною 1 ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.
Відповідно до п.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
За ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Як вбачається з пп.38.2.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем не спростовано доводи позивача, якими він обґрунтовував позовні вимоги, зокрема, щодо відшкодування завданої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 03 травня 2016 року.
 Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
       п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 23 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:                 

Судді: