ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/17/20                                                 Головуючий у І інстанції -  Бородавкіна С.В.
                                                                                                   Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 червня 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,   

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови, -    
В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом  до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 17 грудня 2019 року № 178087.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що перевезення вантажу здійснювалося не ним, як власником транспортних засобів, а іншим суб`єктом, тому він не може нести відповідальність за результати господарської діяльності перевізника. Також Позивач зазначає, що застосована Відповідачем під час зважування Методика не розповсюджується на транспортні засоби з рідким вантажем або вантажем, що змінює розподіл навантажень на вісі транспортного засобу в русі (зокрема сипучим).
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Зокрема, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує на те, що   у зв`язку з відсутністю Методики Мінекономрозвитку, на сьогодні відсутні і правові підстави визначення перевищення нормативних вагових параметрів транспортного засобу та відповідно складення розрахунку плати за проїзд за перевищення вагових параметрів і винесення рішення про застосування адміністративно-господарських штрафів. Також, Позивач звертає увагу на те, що при винесенні постанови не було враховано властивості вантажу, який перевозив належний йому автомобіль, а саме сою, що є подільним вантажем, що може переміщуватися по всім осям транспортного засобу під час руху. А тому проведення зважування у русі, шляхом поосьового заїзду тягача і причепа на платформу ваг, без дотримання часу, необхідного для врівноваження сипучого (подільного) вантажу, не може дати однозначних та достовірних результатів навантаження на одну вісь транспортного засобу, адже це не дозволяє врахувати перерозподіл тиску на осі та зсув центру ваги під час нахилу тягача при заїзді на платформу ваг, тоді як вантаж, в силу своїх властивостей, легко деформується під дією мінімальних сил. Позивач вважає, що постанова № 178087 від 17 грудня  2019 року згідно із ст. 60 Закону «Про автомобільний транспорт» та ст. 132-1 КУпАП України, яка винесена на підставі вимірювань поосьових навантажень по сипучих та рідких вантажах при відсутності затвердженої Методики є незаконною.
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1  ст. 311      КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1  ст. 308    КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19.03.2018 внесено відповідний запис (а.с. 16). Згідно реєстраційних даних, основним видом діяльності Позивача є 41.20 Будівництво житлових і нежитлових приміщень.
Як вбачається із наявних у матеріалах справи свідоцтв, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить транспортний засіб сідловий тягач-Е, марки DAF, модель - 95 НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 та спеціалізований напівпричіп Н/ПР-САМОСКИД-Е, марки STAS, модель SA334, державний номер НОМЕР_4 (а.с. 13-14). 
04 листопада 2019 року посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області, на а/д Р-60, 171-й кілометр, під час рейдової перевірки належного Позивачу транспортного засобу, який відповідно до товарно-транспортної накладної від 04.11.2019 року № УЖ200018904 здійснював перевезення сої, проведено його зважування (а.с. 9).    
У зв`язку із виявленням, що загальна маса транспортного засобу становить 41,26 т при нормативно допустимій 40 т, а навантаження на одиночну вісь перевищувало нормативно-встановлені параметри, а саме: 13,56 т замість встановлених 11 т, перевіряючими складено довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 04.11.2019 року, акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 04.11.2019 року № 042544 та розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів від 04.11.2019 року № 042544 на суму 633,36 євро (а.с. 15, 10, 11).
Згідно вказаних документів, суб`єктом, який перевірявся та щодо якого складено розрахунок, є ОСОБА_1
17 грудня 2019 року Управлінням Укртрансбезпеки у Чернігівській області, за наслідками розгляду справи про порушення ОСОБА_1 законодавства про автомобільний транспорт, прийнято постанову № 178087 про застосування до Позивача адміністративно-господарського штрафу в сумі 34 000,00 грн. (а.с. 12).
Вважаючи вищевказану постанову протиправною, Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що на момент здійснення габаритно-вагового контролю фактична маса транспортного засобу, який належить Позивачу становила 41,26 т, що на 23,27% перевищує нормативно допустиму, а фактичне навантаження на одиничну вісь складало: 13,56 т, що на 3,15% більше допустимої ваги. Суд першої інстанції дійшов висновку, що територіальним управлінням Державної служби України з безпеки та транспорті обґрунтовано та у межах наданих повноважень винесено щодо ОСОБА_1  спірну постанову, якою до нього застосовано адміністративно-господарський штраф у зв`язку із здійсненням належним йому транспортним засобом перевезення великовагового вантажу без відповідного дозволу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною другою  статті 29 Закону України від 30.06.1993 року № 3353-XII «Про дорожній рух»  передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається в порядку встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, за плату, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до  статті 6 Закону України «Про автомобільні дороги»  центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.
Постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 27.06.2007 року «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування»  затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - Порядок № 879).
За визначенням, наведеним у підпункті 4 пункту 2 Порядку № 879, габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 879 Габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.
Таким чином, безпосереднє здійснення габаритно-вагового контролю покладено на Укртрансбезпеку, її територіальні органи спільно із відповідними підрозділами Національної поліції України, що забезпечують безпеку дорожнього руху.
Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку № 879 великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5  Правил дорожнього руху, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки.
Пунктом 22.5  Правил дорожнього руху, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, встановлено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що під час проведення рейдової перевірки належний Позивачу транспортний засіб пройшов зважування на ваговому комплексі, за результатами якого встановлено перевищення габаритних вагових параметрів ТЗ, а саме повна маса ТЗ склала 41,26 т при допустимих 40 т. 
При цьому, навантаження на одиничну вісь склало 13,56 т при допустимих 11 т, що зафіксовано у акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 04.11.2019 року № 042544; довідкою про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 04.11.2019 року № 0023834 (а.с. 11, 15).
Відповідно до частини 1  статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи.
Статтею 33 Закону України «Про автомобільні дороги»  передбачено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно із частиною 4   статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»  у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.
При цьому, згідно із пунктом 16 «Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони», затверджених                постановою Кабінету Міністрів України № 198 від 30.03.1994 року, перевезення великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об`єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначені окремими актами законодавства.
Транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5  Правил дорожнього руху  (пункт 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року за № 30).
Як вбачається зі складених 04.11.2019 року Відповідачем документів, а саме: довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю та акту про перевищення транспортним засобом вагових параметрів (а.с. 11, 15), повна нормативно допустима маса транспортного засобу з причепом повинна становити 40 т; нормативно допустиме навантаження на осі: 11 т/11 т/22 т.
Разом з тим, відповідно до вказаних документів на момент здійснення габаритно-вагового контролю фактична маса транспортного засобу, який належить Позивачу, становила 41,26 т, що на 23,27% перевищує нормативно допустиму, а фактичне навантаження на одиничну вісь складало: 13,56 т, що на 3,15% більше допустимої ваги.
Позивач вказує на те, що не належним йому автомобілем здійснювалось перевезення сипучого вантажу (сої), тому застосування під час проведеного зваження Методики виконання вимірювань поосьових навантажень та маси вантажних транспортних засобів у русі, розробленої Харківським національним автомобільно-дорожнім університетом Державної служби автомобільних доріг України, затвердженої заступником голови Державної служби автомобільних доріг України (Укравтодор) (атестована у відповідності з ГОСТ 8.010-99 Національним науковим центром «Інститут Метрології», свідоцтво про атестацію № 02-84-08), є необґрунтованим.
Суд першої інстанції правомірно звернув увагу на те, що за спеціальними правилами здійснюється рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли нормативно допустима загальна маса перевищує 40 т. 
При цьому, законодавчо встановлене можливе відхилення визначено на рівні не більш як 2%. У випадку, коли загальна маса транспортного засобу перевищує зазначені нормативи, він вважається великоваговим та/або великогабаритним, у зв`язку із чим у перевізника виникає обов`язок отримати відповідний дозвіл на право на рух автомобільними дорогами України.
Як вбачається із наявної у матеріалах справи копії товарно-транспортної накладної від 04.11.2019 року № УЖ200018904 (а.с. 9), загальна маса автомобіля, після його навантаження соєю, склала 40,840 т. 
Тобто, ще до проведеного посадовими особами Укртрансбезпеки габаритно-вагового контролю належного Позивачу транспортного засобу, він мав загальну масу більшу за нормативно встановлену.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відсутність методичних рекомендацій для зважування сипучих вантажів, затверджених Мінекономрозвитку, сама пособі не може бути підставою для незастосування до перевізника відповідальності, у зв`язку із порушенням ним законодавства про автомобільний транспорт, за умови підтвердження, у даному випадку вказаною вище товарно-транспортною накладною та довідкою про результати здійснення габаритно-вагового контролю, факту перевищення транспортним засобом вагових параметрів.
Відповідно до пункту 37 Порядку № 879 учасники відносин у сфері габаритно-вагового контролю несуть відповідальність згідно із законодавством.
Положеннями абзацу 16 частини 1  статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт»  передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 % при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до пункту 27 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567, за наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що територіальним управлінням Державної служби України з безпеки та транспорті обґрунтовано та у межах наданих повноважень винесено щодо Позивача спірну постанову, якою до нього застосовано адміністративно-господарський штраф у зв`язку із здійсненням належним йому транспортним засобом перевезення великовагового вантажу без відповідного дозволу, з чим погоджується колегія суддів.
Щодо доводів Позивача у адміністративному позові та апеляційній скарзі , що у нього відсутній статус перевізника у спірних правовідносинах, а тому він не може нести відповідальність, передбачену спірною постановою, то суд першої інстанції зазначив про таке.
Так, за визначеннями, наведеними у  статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (стаття 33 Закону України «Про автомобільний транспорт»).
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу сідловий тягач-Е, марки DAF, модель - 95 НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 та спеціалізованого напівпричепу Н/ПР-САМОСКИД-Е, марки STAS, модель SA334, державний номер НОМЕР_4 , згідно із свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 13, 14).
Відповідно до товарно-транспортної накладної від 04.11.2019 року № УЖ200018904, перевезення вантажу здійснювалось належним Позивачу транспортним засобом, перевізник - ТОВ «УКРІНФОРМТРЕЙД» (а.с. 9).
При цьому, відповідно до статей  908,  909 Цивільного кодексу України  перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Статтею 50 Закону України «Про автомобільний транспорт»  передбачено, що договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).
Відповідно до вимог частини другої  статті 799 Цивільного кодексу України  договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Крім того, відповідно до абзацу 4 пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388  (далі - Порядок № 1388), тимчасовий реєстраційний талон видається сервісним центром МВС за бажанням користувача чи розпорядника транспортним засобом та за зверненням власника, що передав транспортний засіб у користування і/або розпорядження фізичній або юридичній особі на строк, зазначений у його заяві або документах, які підтверджують право користування і/або розпорядження транспортним засобом.
Згідно із пунктом 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 27 січня 2011 року за № 123/18861, якщо власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортним засобом іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.
Водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи на підставі яких виконуються вантажні перевезення.
Проте, водієм транспортного засобу не було надано представнику Управління доказів оренди транспортного засобу іншими особами під час здійснення відповідних заходів контролю, а пред`явлено лише основні реєстраційні документи транспортного засобу, видані на ім`я ОСОБА_1
При цьому, згідно з пунктом 23 Порядку № 879 власник великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу або уповноважена ним особа має право привести габаритно-вагові параметри транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами шляхом часткового розвантаження, перевантаження на інший транспортний засіб або у будь-який інший спосіб.
Відповідно до пункту 28 Порядку № 879 плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.
Перевізник має право на відшкодування вантажовідправником чи замовником коштів, внесених у рахунок плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу.
Таким чином, саме Позивач як власник великогабаритного транспортного засобу має сплатити визначену Відповідачем суму плати за проїзд автомобільними дорогами транспортного засобу, вагові параметри якого перевищують нормативні, оскільки саме його транспортний засіб завдає шкоди автомобільним дорогам внаслідок такого перевищення.
Щодо доводів Позивача про те, що довідка про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 04 листопада 2019 року, не містить посилання на зважувальне обладнання, яке було використано посадовими особами управління Укртрансбезпеки при проведенні          габаритно-вагового контролю транспортного засобу, то колегія суддів зазначає наступне.
Як вже зазначалось вище, під час габаритно-вагового контролю транспортного засобу, що належить ОСОБА_1 , виявлено перевищення транспортним засобом нормативних габаритних (вагових) параметрів, тому Відповідачем визначено суму плати за проїзд за формулою розрахунку відповідно до пунктів 30-31  Порядку № № 879  здійснення габаритно-вагового контролю.
Згідно з пунктом 30 Порядку № 879 плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою П = (Рзм + Рнв + Рг) х В, де П - розмір плати за проїзд; Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Рнв - розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну + за здвоєну + за строєну) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; Рг - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду; В - відстань перевезення, кілометрів.
Осі вважаються здвоєними або строєними, якщо відстань між зближеними (суміжними) осями не перевищує 2,5 метра.
Пунктом 31 Порядку № 879 передбачено, що при визначенні розміру плати за проїзд транспортних засобів з осьовим сполученням більше трьох береться до рахунку схема, що спричиняє більші руйнування доріг з комбінацій одно-, двох- та трьохосьових сполучень, а найбільша сума навантаження на суміжні осі припадає на максимальну колісну формулу.
Для строєних осей з одиночними шинами плата за перевищення допустимих навантажень на вісь (осі) збільшується у два рази.
Відповідно пункту 31 Порядку № 879 якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10 - 40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п`ятикратному розмірі.
У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням.
Перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.
На виконання вищезазначених норм, у зв`язку з виявленими під час здійснення габаритно-вагового контролю невідповідності фактичних вагових параметрів нормам та правилам, посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті було складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 04.11.2019 року № 042544 та розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів від 04.11.2019 року № 042544 на суму 633,36 євро.
Щодо недотримання Відповідачем вимог Порядку № 879 в частині не заборони подальшого руху транспортного засобу після виявлення факту перевищення габаритного нормативного параметру, то колегія суддів зазначає, що така бездіяльність Відповідача не оскаржується Позивачем та не впливає на правомірність оскаржуваної  постанови.
Крім того, відповідно до зазначеного Порядку № 879, права вжиття заходів із затримання транспортного засобу покладене на відповідні підрозділи МВС, які також присутні при габаритно-ваговому контролі.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 819/1381/16 (провадження № К/9901/24562/18).
З урахуванням вищенаведеного та належність ОСОБА_1 транспортного засобу, яким здійснювалось перевезення великовагового вантажу без відповідного дозволу, відсутність будь-яких належних та допустимих доказів фактичної передачі транспортного засобу в користування іншим особам, у порядку та у спосіб, встановлений законом, у тому числі, на умовах договору оренди, найму, позички тощо, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити, з чим погоджується колегія суддів.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Положеннями  ст. 242 КАС України    рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України    за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до    ст. 316 КАС України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.    
Розглянувши доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241,  242,  243,  308,  311,  315,  316,  321,  322,  325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення,  а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року -    без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.            

Головуючий-суддя:                                                                      В.П. Мельничук

                      Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                          О.М. Оксененко