Постанова
Іменем України
 
29 квітня 2020року
м. Київ
справа № 569/8273/17-ц
провадження № 61-47479св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа - ОСОБА_5 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області   від 21 червня 2018 року у складі судді Куцуконя Ю. П. та постанову Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів:       Боймиструк С. В., Хилевич С. В., Шимків С. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири       від 30 грудня 2015 року. До цього часу у спірній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Під час купівлі квартири він домовився з відповідачами про те, що вони будуть проживати у квартирі до першої його вимоги. 03 травня 2017 року він надіслав відповідачам письмову вимогу про звільнення квартири та зняття з реєстраційного обліку, проте така вимога, як і численні усні вимоги про звільнення квартири, відповідачами проігноровані.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом їх виселення.
 
У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним із застосуванням наслідків недійсності договору, скасування державної реєстрації права власності.
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що договір купівлі-продажу від 30 грудня          2015 року є недійсним, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства щодо визначення дійсної ринкової вартості об`єкта нерухомості, який підлягає відчуженню. Крім того, у неї було відсутнє вільне волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу за ціною у 7 разів нижчою дійсної ринкової. Сам договір укладений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах. У порушення вимог чинного законодавства про обов`язковість експертної оцінки квартири із визначенням її дійсної ринкової вартості для цілей оподаткування, змушена була укласти цей договір проти своєї волі та на вкрай невигідних для себе умовах, виходячи із домовленості, що з моменту повернення 10 000,00 дол. США договір купівлі-продажу буде припинений. Зазначене підтверджується тим, що на виконання своїх зобов`язань із позики та на вимогу ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , починаючи із 2016 року, погашав заборгованість за позикою шляхом перерахунку грошей на картковий рахунок дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , що підтверджується частиною доданих до цієї заяви квитанцій. Вважає, що договір купівлі-продажу квартири, як підстава переходу до ОСОБА_1 права власності на квартиру, є недійсним.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зобов`язання кожного із сторін повернути в натурі іншій стороні все одержане на виконання цього правочину.
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 46,4 кв. м, шляхом виселення. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із того, що     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є ні власниками квартири АДРЕСА_1 , ні членами сім`ї ОСОБА_1 - власника цієї квартири, а тому вони у зв`язку з відчуженням цієї квартири позивачу, втратили право користування вказаним житлом і підлягають виселенню з квартири без надання іншого житла. 
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до висновку про ринкову вартість спірної квартири                    від 29 грудня 2015 року, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Схід-П Експерт» на замовлення самої ОСОБА_2 , ринкова вартість квартири станом на 29 грудня 2015 року визначена у розмірі 99 382,00 грн. Вказаний висновок у судовому порядку недійсним не визнано, з ним сторони договору купівлі-продажу погодилися, про що свідчить підписаний сторонами текст самого договору. Посилання на те, що при укладенні договору купівлі-продажу волевиявлення продавця ОСОБА_2 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі не заслуговують на увагу, оскільки суперечать тексту договору купівлі-продажу, підписаного самою ОСОБА_2 . Рішенням Рівненського міського суду             від 27 квітня 2015 року у справі № 569/1974/15-ц, заборгованість за кредитним договором у сумі 402 790,36 грн стягнута на користь ПАТ «Укрсоцбанк» із     ОСОБА_4 , який не є власником спірної квартири. Рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) судом не ухвалювалося. Як зазначають самі ж відповідачі, ними від банку отримана саме пропозиція щодо погашення залишкової суми кредитної заборгованості або передачі спірної квартири у власність банку, а не вимога про передачу квартири, оскільки, враховуючи характер судового рішення у справі № 569/1974/15-ц, право на таку вимогу у банка не існувало. Крім того, доказів на підтвердження отримання такої пропозиції відповідачі суду не надали. ОСОБА_2 не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували ту обставину, що договір купівлі-продажу квартири вчинений нею під впливом тяжкої для неї обставини, зокрема, під загрозою втратити житло і для усунення або зменшення цієї обставини необхідно було укласти такий правочин. При вирішенні спору суд не прийняв до уваги розписку ОСОБА_3 від 03 січня 2016 року як доказ наявності позикових зобов`язань перед ОСОБА_5 у контексті спірних правовідносин сторін. Погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Укрсоцбанк» мало місце 30 грудня 2015 року, і саме 30 грудня 2015 року укладений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та            ОСОБА_1 . Відповідачі вказують на те, що погашення кредиту частково відбулося за кошти, отримані ОСОБА_3 у позику від ОСОБА_5 . Разом з тим, як зазначив ОСОБА_3 у своїй розписці від 03 січня 2016 року, грошові кошти у сумі 10 000,00 дол. США через ОСОБА_1 він отримав від ОСОБА_5 31 грудня 2015 року, тобто на наступний день після погашення ОСОБА_4 кредитної заборгованості. 
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували ту обставину, що договір купівлі-продажу квартири вчинений нею під впливом тяжкої для неї обставини, зокрема, під загрозою втратити житло і для усунення або зменшення цієї обставини необхідно укласти такий правочин.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У листопаді 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2018 рокута постанову Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були послідовними та логічними у своїх поясненнях щодо фактичних обставин справи, підтвердили їх відповідними доказами, які вказують, що можливість надати позику мав лише ОСОБА_5 , і що ОСОБА_1 є його підлеглим, його власних грошей у сумі 10 000,00 дол. США станом на 30 грудня 2015 року він мати не міг. Існувала тяжка обставина - загроза втратити житло, яке є єдиним для відповідачів, двоє із яких є особами із інвалідністю; при цьому інвалідність ОСОБА_4 трудова та одержана у 2013 році. 
 
У лютому 2019 року  ОСОБА_1  подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що ОСОБА_2 не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що у позивача на дату укладення оспорюваного правочину існувала реальна загроза втрати квартири. Звіт про оцінку майна не оспорено та не скасовано у судовому порядку, а отже, ОСОБА_2 , підписуючи такий звіт як продавець, особисто визнала об`єктивність визначеної ним вартості. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Верховного Суду Штелик С. П. від 14 грудня 2018 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
08 січня 2019 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.
 
Рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду           від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», вирішено здійснити перерозподіл справ, у яких касаційні скарги подані до Верховного Суду у 2017-2018 роках.
 
На підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Ступак О. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Обставини встановлені судами
 
30 грудня 2015 року між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С. Й. та зареєстрований у реєстрі за № 3743.
 
Із преамбули договору купівлі-продажу слідує, що сторони уклали його, діючи добровільно та попередньо ознайомились із вимогами чинного законодавства України щодо недійсності правочинів.
 
За договором купівлі-продажу, продавець зобов`язується передати у власність покупцю майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язується прийняти це майно і сплатити за нього обговорену грошову суму (пункти 1 та 2 договору). Ця квартира є приватною власністю продавця (пункт 7 договору).
 
Ринкова вартість квартири становить 99 382,00 грн згідно з висновком про ринкову вартість квартири, здійсненого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Схід-Експерт» 29 грудня 2015 року (пункт 9 договору).
 
Продаж квартири вчиняється за домовленістю сторін і сума оплати становить 99 382,00 грн, які отримані продавцем від покупця повністю до підписання цього договору. Ціна об`єкта є остаточною, відповідає бажанню та волевиявленню сторін і зміні не підлягає (пункт 10 договору). Сторони підтверджують факт взаємної домовленості щодо механізму проведення повного розрахунку за продану квартиру (пункт 11 договору).
 
У пункті 18 договору купівлі-продажу сторони зазначили, що вони, продавець та покупець, однаково, розуміючи значення, зміст і умови цієї угоди та її правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при її укладанні та створення для себе певних юридичних наслідків, а також те, що вона не носить характеру мнимої та удаваної угоди. Сторони свідчать, що у тексті даного договору зафіксовані всі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири.
Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного об`єкта нерухомості, зміст статей 182, 229, 230-235, 655, 659- 668 ЦК України, статті 65 СК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» їм: продавцю та покупцю, нотаріусом роз`яснено, про що зазначено у пункті 20 договору купівлі-продажу.
 
Договір купівлі-продажу підписаний продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 у присутності приватного нотаріуса Онофрейчук С. Й. , яка встановила особи сторін та перевірила їх дієздатність, а також належність спірної квартири продавцю, про що зазначено у договорі.
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речовин прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 грудня 2015 року № 51317719, проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.
 
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
ОСОБА_2  як на правові підстави заявлених позовних вимог посилалася на правила статті 233 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
 
Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
 
Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
 
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.
 
Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
 
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
 
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
 
Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі        № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).
 
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що наведені позивачем обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування статті 233 ЦК України з огляду на недоведеність того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ,укладений під впливом тяжкої для неї обставини. 
 
Верховний Суд, застосувавши презумпцію правомірності правочину, не спростовану ОСОБА_2 у справі, та принцип свободи договору як загальну засаду цивільного законодавства, належним чином визначивши і розподіливши тягар доведення у цій справі, встановив, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
 
Із огляду на встановлені судами обставини, договірна вартість предмета купівлі-продажу відповідала ринковій вартості, що підтверджується висновком про ринкову вартість квартири, здійсненого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Схід-Експерт» 29 грудня 2015 року на замовлення самої ж ОСОБА_2 , яка стверджує, що визначення дійсної ринкової вартості об`єкта нерухомості не відповідає вимогам чинного законодавства. 
 
Посилання заявника касаційної скарги на те, що вартість проданої квартири значно занижена, не приймається судом касаційної інстанції, оскільки встановлені у справі обставини свідчать про протилежне.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що наведена позивачем обставина, яка за її твердженням спонукала до укладення оспорюваного ним договору - наявність заборгованості за кредитним договором, що стягнута судовим рішенням, не може вважатися тяжкою, яка б спонукала позивача до укладення правочину на вкрай невигідних умовах, оскільки рішенням Рівненського міського суду Рівненської області             від 27 квітня 2015 року заборгованість за кредитним договором стягнута з ОСОБА_4 . До того ж, позивач не довела, яка була вкрай необхідна потреба термінового продажу квартири ОСОБА_1 на передбачених договором купівлі-продажу умовах, і що зазначена обставина призвела, чи могла призвести до усунення тяжких обставин, або вона не могла її усунути у інший спосіб, з огляду також і на те, що сім`я ОСОБА_3 не підлягала б виселенню зі спірної квартири у разі звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1 , так як квартира придбана не за кредитні кошти.
 
Судами встановлено, що згідно з умовами договору продавець ОСОБА_2 підтвердила повний фактичний розрахунок із нею покупця ОСОБА_1 за квартиру. 
 
З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів про виселення  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 із спірної квартири.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2018 рокута постанову Рівненського апеляційного суду від 14 листопада 2018 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усик