КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа  №366/2375/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4413/2020                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
5 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 23 грудня 2019 року (суддя Ткаченко Ю.В.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
встановила:
 
у вересні 2019р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 17 січня 2017р. у розмірі 96 380грн 89коп. та судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору без номеру від 17 січня 2017р. відповідач отримала кредит у розмірі 25 000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Позивач посилався на те, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах кредитного ліміту, проте відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 15 серпня 2019р. становить 96 380грн 89коп. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 44 929грн 95коп., за простроченим тілом кредиту у розмірі 21 731грн 81коп., нарахованої пені за прострочене зобов`язання у розмірі 23 903грн 37коп.,  нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн у розмірі 750грн, а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 4 565грн 76коп. (процентна складова).         
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 23 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.
Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки позичальник у анкеті-заяві висловила згоду на те, що заява разом з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання 

банківських послуг, зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також самостійно знайомитися з їх змінами на офіційному сайті банку, що підтверджується її підписом у заяві.
Також позивач посилається на те, що на підставі анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та надано кредитну картку № НОМЕР_1 зі встановленням кредитного ліміту, який неодноразово змінювався відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач активувала картку, отримувала та користувалася кредитними коштами, що свідчить про укладення кредитного договору. Також відповідач зверталася до банку з метою перевипуску картки та отримала картку з новим номером НОМЕР_2 .
Крім того, позивач зазначає, що з розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів вбачається, що відповідачу був встановлений кредитний ліміт, вона користувалася кредитними коштами, послугою «Миттєва розстрочка», оплачувала товари та послуги за допомогою картки, та частково погашала заборгованість, а саме лише посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. 
Також позивач зазначає про надання до апеляційної скарги довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, довідки про видані кредитні картки та фото відповідача з картками, які додатково підтверджують вищезазначені обставини.
Позивач вважає, що у порушення статей 1048, 1054 ЦК України, суд безпідставно відмовив у стягненні з відповідача фактично отриманих кредитних коштів, тобто заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту, оскільки основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів. Відповідач не заперечувала факт отримання кредитної картки, використання кредитних коштів, а також не спростувала розмір наявної заборгованості належними та допустимими доказами.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, оскільки вона відкривала картковий рахунок для користування власними коштами, дозволу банку на перерахування кредитних коштів не надавала, про встановлений кредитний ліміт не знала, кредит «Миттєва розстрочка» не укладала, а з наданих банком виписок видно, що борг нею сплачено. 
Крім того, відповідач зазначає, що розрахунок заборгованості та виписка по рахунку містять різні відомості щодо дат та сум наданих банком кредитних коштів, тому не можуть бути належними доказами. Також відповідач просить не враховувати надані до апеляційної скарги нові докази, так як вони подані з порушенням ст. 83 ЦПК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 17 січня 2017р. ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій погодилася, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. 
Також ОСОБА_1 у заяві підтвердила, що ознайомлена з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодна з його умовами. Примірник договору про 

надання банківських послуг погодилася отримати шляхом роздруківки з сайту https://privatbank.ua.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 15 серпня 2019р. у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 44 929грн 95коп., за простроченим тілом кредиту у розмірі 21 731грн 81коп., нарахованої пені за прострочене зобов`язання у розмірі 23 903грн 37коп., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн у розмірі 750грн, а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 4 565грн 76коп. (процентна складова).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що сторонами досягнуто згоди щодо виду договору, інших умов, викладених в Умовах та Правилах надання банківських послуг, та не доведено факту надання кредитних коштів на підставі анкети-заяви від 17 січня 2017р.
Також суд першої інстанції зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами, виписка по рахунку також не є доказом по справі, оскільки в ній відображено рух коштів, але не доведено, що це кредитні кошти, отримані відповідачем на умовах договору, а крім того, відповідачем отримані грошові кошти були повернені банку.
Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Частиною 1 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі  або  речі,  визначені  родовими ознаками,  у  такій  самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у  строк  та  в порядку, що встановлені договором.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до 

запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.
Однак, ні анкета-заява, підписана ОСОБА_1 , ні Умови та Правила надання банківських послуг, які надані суду позивачем, не містять ні розміру кредиту, ні розміру процентів за користування кредитом, які погодили сторони при укладенні договору, а відтак відсутні правові підстави для висновку, що сторони погодили істотні умови кредитного договору 17 січня 2017р. 
Разом з цим, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі 342/180/17 від 3 липня 2019 року, суд першої інстанції не врахував, що відповідач не заперечувала отримання кредитної картки та користування нею, а відтак суд зобов`язаний був перевірити якими грошовими коштами користувалася відповідач та наявність підстав для застосування ч. 2 ст. 530, 1049 ЦК України.
За змістом частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд фактично звільнив відповідача від виконання взятих на себе зобов`язань без належного та повного з`ясування обставин справи.
Згідно частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. 
Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення заборгованості або не доведе іншого розміру заборгованості.
Відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано альтернативного, наданому позивачем, розрахунку заборгованості, та доказів погашення заборгованості, які б спростували наданий позивачем розрахунок. 
Відповідач обмежилася посиланням на те, що вона користувалася власними грошовими коштами, які вносила на картковий рахунок, однак доказів у підтвердження своїх тверджень не надала.
Аналіз наданих позивачем суду першої інстанції розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів дає підстави для висновку, що відповідач з 5 червня 2018 року користувалася кредитними коштами, зокрема здійснювала перекази коштів на інші картки, оплачувала товари та послуги, знімала  готівкові кошти в банкоматі, поповнювала мобільний рахунок, користувалася послугою «Миттєва розстрочка».

При цьому заборгованість, яка виникла у зв`язку із користуванням кредитними коштами, погашалася частково, що спростовує висновок суду першої інстанції про повне повернення відповідачем отриманих коштів, тому колегія суддів вважає, на підставі ч. 2 ст. 530 та 1049 ЦК України позовні вимоги про стягнення отриманих відповідачем та не повернутих 44 929грн 95коп. підлягають задоволенню.
Відповідно до пункту 1.1.1.88. Умов та Правил надання банківських послуг, прострочений кредит - це кредитні кошти, які були надані клієнту і не були повернуті банку в термін, передбачений договором.
Разом з цим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 1 жовтня 2018 року позивачем до тіла кредиту зараховувалися нараховані та не погашені проценти за користування кредитом та пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн, у зв`язку із чим був сформований прострочений кредит, який у подальшому збільшувався на розмір нарахованих та не сплачених процентів за користування кредитом та пені.
Вказані дії позивача суперечать положенням ст. 1054 та 1049 ЦК України, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно відмовлено у стягненні суми простроченого тіла кредиту, колегія суддів вважає безпідставними.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням  умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
У заяві, підписаній ОСОБА_1 17 січня 2017р., відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. 
Також у заяві не зазначений вид платіжної картки, яку видано відповідачу, що позбавляє можливості визначити, як належний доказ, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які містять різні тарифи, в залежності від виду кредитної картки, виданої позичальнику.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про ненадання позивачем належних доказів у підтвердження погодження з відповідачем розміру пені та штрафів при укладенні договору, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача пені за прострочене зобов`язання у розмірі 23 903грн 37коп.,  нарахованої пені за несвоєчас-

ність сплати боргу на суму від 100грн у розмірі 750грн, а також штрафів у розмірі 500грн (фіксована частина) та 4 565грн 76коп. (процентна складова) задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно встановлені фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення отриманих коштів, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та апеляційної скарги (46,62%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви 895грн 57коп. та за подання апеляційної скарги 1 343грн 36коп., а всього 2238грн 93коп.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів
 
постановила:
 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
            Рішення Іванківського районного суду Київської області від 23 грудня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення отриманих грошових коштівскасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , яка проживає у АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570, яке знаходиться у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50,  заборгованість у сумі 44 929грн 95коп. та судові витрати у сумі 2 238грн 93коп., а всього 47 168грн 88коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                          І.М. Рейнарт

Судді                                                             Г.М. Кирилюк

                                                                                              Т.А. Семенюк