У Х В А Л А
 
14 травня 2020 року
м. Київ
Справа № 481/1043/17
Провадження № 14-74цс20        
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Лященко Н. П., 
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. М., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.,
перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсними умов праці за контрактом, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року (у складі судді Вжещ С. І.), додаткове рішення цього ж суду від 28 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 04 травня 2018 року (у складі колегії суддів Бондаренко Т. З., Лисенка П. П., Царюк Л. М.),

УСТАНОВИЛА:             
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсними умов праці за контрактом, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2016 року, визнано недійсними умови праці за контрактом та такими, що погіршують становище ОСОБА_1 порівняно з чинним законодавством, поновлено його на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» з 30 червня 2016 року. На виконання цього рішення з ним було укладено контракт з 25 листопада 2016 року. 
Вказував, що 28 липня 2017 року керівництво ПАТ «ДПЗКУ» примусило його підписати новий трудовий контракт від 30 червня 2017 року № 68 на строк з 01 липня 2017 року по 31 липня 2017 року, у зв`язку із закінченням строку дії якого наказом від 31 липня 2017 року № 586-К його було звільнено за пунктом 2 статті 36 КЗпП України.
Зазначав, що укладений між ним та відповідачем контракт від 30 червня     2017 року № 68 не має юридичної сили, є незаконним та таким, що порушує вимоги трудового законодавства, оскільки укладання контракту з директорами філій державних підприємств не передбачено законодавством України, керівники філій ПАТ «ДПЗКУ» не віднесені до категорії осіб, які працюють за контрактом. Крім того, укладання контракту строком на один місяць не узгоджується з вимогами Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203.
Також зазначав, що його було незаконно звільнено 31 липня 2017 року в період перебування на лікарняному, що також є підставою для поновлення на роботі.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «ДПЗКУ» від 31 липня 2017 року № 586-К про звільнення, поновити його на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор», визнати недійсними умови праці за контрактом від 30 червня 2017 року № 68, як такі, що погіршують його становище порівняно з чинним законодавством та трудовим договором, укладеним на невизначений строк, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 22 тис. 872 грн 96 коп. та 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , як директор філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор», є уповноваженим представником юридичної особи - суб`єкта господарювання державного сектора економіки, який здійснює керівництво її окремим структурним підрозділом, в процесі діяльності використовує майно, передане державою до статутного капіталу ПАТ «ДПЗКУ», та діє виключно від імені цієї юридичної особи, тому з ним правомірно укладено контракт. Доводи ОСОБА_1 про те, що посадові особи відповідача примусили його підписати оспорюваний контракт від 30 червня 2017 року № 68, не підтверджено належними та допустимими доказами. Добровільно підписуючи та виконуючи умови контракту від 30 червня 2017 року, ОСОБА_1 погодився з усіма його умовами, без будь-яких застережень, наслідком чого було припинення трудових правовідносин з ним, з підстав, визначених пунктом 6.1.1. контракту, по закінченню строку, на який цей контракт було укладено.
Судом враховано, що звільнення позивача відбулося не з підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тому вважав, що знаходження позивача на лікарняному з 31 липня 2017 року не є перешкодою для його звільнення з 31 липня 2017 року на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Ураховуючи те, що підстави, зазначені позивачем, про визнання недійсними умов праці за контрактом від 30 червня 2017 року № 68, як такі, що погіршують його становище порівняно з чинним законодавством та поновлення його на роботі, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, суд першої інстанції не вбачав підстав і для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, які є похідними від вимог про поновлення на роботі.
Додатковим рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі залишено без задоволення.
Додаткове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 було звільнено з посади директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» на підставі     пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії вказаного контракту, на який його було укладено, що відповідає умовам контракту, які не визнані недійсними, та вимогам трудового законодавства, тому підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі відсутні. 
Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 04 травня                            2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення,  рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, повно встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених та належно оцінених доказів, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки при звільненні позивача із займаної посади роботодавцем було дотримано вимоги трудового законодавства.
У травні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що порушення трудових прав ОСОБА_1 з боку ПАТ «ДПЗКУ» мають системний характер та не врахували, що судовими рішеннями у 2016 році, позов ОСОБА_1 до ПАТ «ДПЗКУ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсними умов праці за контрактом, як такими що погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, задоволено. При цьому суди виходили з того, що філія  ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» не має статусу юридичної особи, а посада керівника філії ПАТ «ДПЗКУ», яку обіймав Сичов А. В., не є посадою керівника підприємства, тому з ним не може бути укладено трудовий контракт. Вважала, що умови контракту № 68, укладеного на строк з 01 липня 2017 року по 31 липня 2017 року, суперечать вимогам пункту 2 Положення про порядок укладення контракту з керівниками підприємств, що є у державній власності при найманні на роботу, за змістом якого контракт може бути укладений з керівником підприємства на термін від 1 до 5 років. Умови укладеного між сторонами контракту погіршують становище ОСОБА_1 порівняно із законодавством про працю, тому ці умови є недійсними згідно статті 9 КЗпП України, що тягне за собою недійсність оспореного позивачем наказу про його звільнення та необхідність поновлення ОСОБА_1 на посаді директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор». Звільнення проведено в період перебування позивача на лікарняному.
У вересні 2018 року ПАТ «ДПЗКУ» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки доводи скарги є безпідставними, а судові рішення є законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами першої та апеляційної інстанцій вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.
Крім того вказано, що постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року судові рішення, на які посилається позивач в обґрунтування позову, скасовані, а у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «ДПЗКУ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, визнання недійсними та такими, що погіршують становище умови праці за контрактом, відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                        від 07 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Згідно із частиною п`ятою цієї ж статті суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України визначено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному у частинах першій - четвертій статті 403 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 403 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 15 квітня 2020 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 403 ЦПК України. 
Зазначену ухвалу мотивовано тим, що усудовій практиці при розгляді трудових спорів щодо поновлення на роботі працівників, які були звільнені з підстав закінчення строку трудового договору в період тимчасової непрацездатності, суди застосовують як спосіб захисту працівників - зміну дати звільнення позивача.
Так у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 823/411/17 зазначено, оскільки особа була звільнена зі служби в період тимчасової непрацездатності, а тому в цьому випадку порушене право позивача підлягає захисту шляхом зміни дати звільнення, тобто після закінчення періоду непрацездатності, а тому суд змінив наказ про звільнення в частині дати звільнення.
Такий же висновок зроблений судом і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 січня 2020 року у справі № 823/411/17, в якій зазначено, що «належним способом захисту порушеного права позивача на працю є зміна дати звільнення зі служби із зазначенням дати звільнення зі служби - наступного робочого дня, після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 березня 2020 року у справі № 823/1455/17 зроблено висновок про те, «що у цьому випадку наявність самого лише факту винесення відповідачем оскаржуваного наказу у період тимчасової непрацездатності позивача не є достатньою підставою для поновлення його на роботі, а тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача на працю є зміна дати звільнення зі служби із зазначенням дати звільнення зі служби - наступного робочого дня, після закінчення періоду тимчасової непрацездатності».
Разом із тим, рішенням Другого сенату Конституційного Суду України                        від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 у справі № 3-425/2018 (6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України.
Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно інших категорій.
Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 КЗпП України).
Таким чином, положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для відступу від висновків щодо застосування статей 40, 235 КЗпП України, які викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 823/411/17, від 13 січня 2020 року у справі № 823/411/17, від 18 березня 2020 року у справі № 823/1455/17.
Крім того, на думку Колегії, зазначене також свідчить про виключну правову проблему, оскільки ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, мотиви, з яких справу передано для розгляду Великій Палаті Верховного Суду дійшла таких висновків. 
Про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.
Разом з тим, Колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду на порушення вищезазначених вимог статті 404 ЦПК України не зазначено жодної з обставин, які можуть свідчити про наявність виключної правової проблеми у спірних правовідносинах, відсутнє будь-яке обґрунтування наявності виключної правової проблеми.
Натомість, проаналізувавши практику розгляду подібних справ за позовами осіб, звільнених на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту) в період перебування на лікарняному, вбачається наявність єдиної практики, зокрема у постановах Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17 (провадження                   № 61-3146св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц (провадження № 61-43676св18) та від 29 січня 2020 року у справі № 320/7991/16 (провадження № 61-36022св18) зроблено наступні висновки.
Оскільки накази про звільнення позивачів видано у період, коли останні були непрацездатними (перебували на лікарняному), ураховуючи, що позивачів звільнено у зв`язку із закінченням строкового трудового договору, відповідно до вимог законодавства, підстави для їх поновлення на роботі відсутні.
Порушення прав позивачів, а саме - звільнення їх у день перебування на лікарняному, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року, має бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.
З огляду на зазначене, відсутні підстави стверджувати про наявність розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.
Аналогічні висновки щодо способу захисту порушених прав позивачів шляхом зміни дати їх звільнення тобто встановлення дати припинення трудових правовідносин у перший день закінчення строку перебування осіб на лікарняному викладено й у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 823/411/17, від 13 січня 2020 року у справі № 823/411/17 та від 18 березня 2020 року у справі № 823/1455/17, від висновків у яких колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити, проте ухвала Колегії, всупереч вимогам статті 403 ЦПК України, не містить мотивів необхідності відступлення, не наведено й обставин, необхідних для відступу від висновку.
Відповідно до частини шостої статті 404 ЦПК України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття справи № 481/1043/17 до розгляду та повертає її колегії суддів Першої судової Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.
Керуючись статтею 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:        
Справу за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання недійсними умов праці за контрактом, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди повернути колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року, додаткове рішення цього ж суду від 28 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 04 травня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                      	 	 	Н. П. Лященко  	
  Судді:	   	  Н. О. Антонюк  	   	  О. Р. Кібенко 	
 	 	  Т. О. Анцупова  	 	  В. С. Князєв	
 	 	  С. В. Бакуліна  	 	  Л. М. Лобойко	
 	   	  В. В. Британчук  	   	  О. Б. Прокопенко	
 	   	  Ю. Л. Власов  	   	  В. В. Пророк  	
 	   	  М. І. Гриців  	   	  Л. І. Рогач	
 	 	  Д. А. Гудима  	 	  О. М. Ситнік	
 	 	  В. І. Данішевська  	 	  О. С. Ткачук	
 	   	  Ж. М. Єленіна  	   	  В. Ю. Уркевич  	
 	 	  О. С. Золотніков