ПОСТАНОВА 
Іменем України

24 квітня 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 404/4450/16-ц
провадження № 22-ц/4809/608/20 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), Голованя А. М., Кіселика С. А., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 грудня 2019 року у складі головуючого судді Бершадської О. В. 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товатиства “Банк “Фінанси та Кредит” (ПАТ “Банк “Фінанси та Кредит”), правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Інтайм Фінанс” (далі ТОВ “ФК “Інтайм Фінанс”) (т. 3 а.с.161, 162-166), про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року.      
Позовні вимоги мотивовано тим, що 12 червня 2007 року між ним та ТОВ “Банк “Фінанси та Кредит”, який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на ПАТ “Банк “Фінанси та Кредит”, було укладено кредитний договір №16/PVN8-06-07. Відповідно до п. 2.1. договору банк надає позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Долар США (ІUSD), в сумі 34 500 доларів США 00 цент, з оплатою за процентною ставкою 14,5 % річних.
На думку позивача кредитний договір №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року укладено всупереч вимогам   Закону України   «Про   захист прав   споживачів»   та інших нормативно-правових актів України, з грубим порушенням його прав, що є підставіою для визнання договору недійсним. 
Так, у кредитному договорі не зазначено, що банк є уповноваженим на здійснення валютних операцій, а йому як споживачу банківських послуг не була надана достовірна інформація про це. 
Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК України,   ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 5, 11, 13 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» станом 12 червня 2007 року банк не був уповноваженим надавати фізичним особам кредит готівкою в іноземній валюті, оскільки не мав відповідної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій. 
Оскільки, оспорюваний кредитний договір вчинений банком без відповідного дозволу (ліцензії), то цей договір відповідно до статей 203, 215, 227 ЦК України, є недійсним. 
ТОВ “Банк “Фінанси та Кредит” відповідно до генеральної ліцензії (з додатком) на здійснення валютних операцій, ст.1054 («Кредитний договір») та п.6 ч, ст.4, ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою та виконати кредитний договір №16/PVN8-06-07 від 12 червня 2007 року, лише з дати видачі генеральної ліцензії по 16 жовтня 2011 року.
Позивач також зазначив, що всупереч вимогам законодавства під час підписання вказаного кредитного договору банком не надано йому інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, повну та достовірну інформацію про послугу, що є предметом договору, внаслідок чого він був введений в оману і позбавлений можливості належно оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, прийняти зважене та повністю усвідомлене рішення про отримання кредиту. Укладення ним договору під впливом обману зі сторони банку є ще однією підставою для визнання кредитного договору недійсним на підставі норми ст. 230 ЦК України.
Крім того, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту банк не повідомив його як споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням). Вважає, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному договором. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку так як сума платежу зазначеному у договорі не відповідає щомісячному платежу, виходячи із базових умов договору, вказаних у пунктах, кредитного договору, що в даному випадку і є умислом в діях відповідача (т. 1 а.с. 1-7).

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позову з підстав необґрунтованості, недоведеності та безпідставності. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Позивач подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування вказаного судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Зазначив, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення не зазначено про фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, які були надані позивачем, а також не про мотиви їх відхилення, хоча в судовому рішення зазначається про наявність та обов`язок сторони відповідача надати на підставі ухвали суду витребуванні документи, що свідчить про їх відсутність та не доведеність доводів відповідача доказами; не надано мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Судом порушено право позивача бути присутнім у судовому засіданні та особисто надати відповідні пояснення, про що в на адресу суду було надіслано клопотання про зупинення судового провадження по причині довготривалої хвороби, але судом проігноровано дане клопотання та порушено принцип змагальності.
Вважає, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не довів ті обставини, на які посилався в своїх запереченнях, та не надав до суду належного, допустимого, достовірного, достатнього доказу щодо правомірності дій під час укладання договору з позивачем.
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не мав відповідних повноважень на здійснення валютних операцій, не був уповноваженим банком на здійснення валютних операцій на видачу кредиту в іноземній валюті резидентам України фізичним особам для використання на території України.
Стверджує, що в договорі, зокрема, відсутня істотна умова договору - ціна (ст. 632 ЦК України).
Також, відповідачем не були дотримані вимоги ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не було надано в письмовій формі всіх можливих схем погашення кредиту, що призвело до порушення прав позивача як споживача фінансових послуг, та відповідно обману щодо реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.
Експертні висновки підтверджують, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної вартості кредиту, яку б останній сплатив, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.
Вважає умови кредитного договору несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршання становища споживача.
В момент укладення кредитного договору між сторонами позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору - ціни та відсоткової ставки, а тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору в вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертних досліджень та висновків, суперечили його волевиявленню на укладення договору саме на таких умовах. 
Вказує, що дана позиція повністю узгоджується з правовими висновками викладеними в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 666/4957/15-ц від 20.02.2019року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
ТОВ “ФК “Інтайм Фінанс” подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ч. 4 ст. 19 ЦПК).
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК).
У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій ст. 274 ЦПК України (ч.ч.1-2 ст. 274 ЦПК).
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
12 червня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі п.1.3. Статуту, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №16/PVN8-06-07, за умовами якого в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності надано кредитні ресурси в сумі 34 500,00 доларів США (тридцять чотири тисячі п`ятсот доларів США), з оплатою по процентній ставці 14,5 процентів річних, з датою повернення до 11 червня 2027 року (а.с.8-10 т.1). 
Позичальник зобов`язавсяя щомісячно, в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 442,00 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування Кредитними ресурсами.      
Згідно листа-повідомлення ТОВ “ФК“Інтайм Фінанс” повідомило ОСОБА_1 про зміну кредитора у його зобов`язаннях (а.с.111 т.3).
10 жовтня 2019 року між ПАТ “Банк “Фінанси та Кредит” та ТОВ “ФК“Інтайм Фінанс” укладені договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, в тому числі стосовно ОСОБА_1 (а.с. 118-152, 140 т. 3).           
У відповідності до пункту 2.1 договору, у порядку та на умовах, визначених цим договором, і у зв`язку з укладенням сторонами 10 жовтня 2019 року договору відступлення прав вимоги, предметом якого є відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами поруки відповідно до підписаного реєстру договорів, первісний іпотекодержатель відступає та передає, а новий іпотекодержатель приймає та набуває всіх прав, належних первісному іпотекодержателю за договорами іпотеки, які забезпечують виконання зобов`язань за кредитними договорами та перелічені у додатку №1 до цього договору, новий іпотекодержатель сплатив банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором. Відомості про нерухоме майно, що є предметом іпотеки за договорами іпотеки, права вимоги за якими відступаються за цим договором, викладено також у реєстрі договорів іпотеки, викладеному у додатку №1 до цього договору.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
До такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач проси визнати недійсним кредитний договір, укладений між банком та ним 12 червня 2007 року, посилаючись на те, що під час його укладання, банк не надав йому об`єктивної, повної та достовірної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, в умовах кредитного договору та приховав фактичне значення реальної процентної ставки, не попередив про валютні ризики, пункти спірного договору є несправедливими, свідчать про використання банком нечесної підприємницької діялності, що суперечить статтяі 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Судом установлено, що ПАТ “Банк “Фінанси та Кредит” надало позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.
Зі змісту вказаного кредитного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, в тому числі у відповідача була відповідна банківська ліцензія на видачу кредиту у валюті (а.с.105-109, 189-194 т.1), волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, умови кредитного договору викладені чітко та з наявністю повної інформації стосовно умов кредитування, ОСОБА_1 підписав кожну сторінку кредитного договору (а.с.8-10 т.1), ознайомився та дав згоду по істотним умовам договору, отримав кошти за вказаним договором на придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8 т.1), у визначений сторонами спосіб та тривалий час виконував його, тобто не оспорював порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору, на момент укладення договору та протягом майже 8 років з дня його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, частково виконував його умови.
Крім того, ОСОБА_1 не скористався передбаченим законом правом відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» щодо права споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. 
ОСОБА_1 протягом вказаного строку не відкликав свою згоду на укладення договору, отримав кредитні кошти, розпорядився ними на власний розсуд, сплачував кредит згідно графіку, тобто фактично визнавав в повному обсязі умови договору та погоджувався з ними.
Оспорюваний кредитний договір від 12.06.2007 за своїм змістом не суперечить нормам цивільного законодавства, позичальник погодився з усіма його умовами, скріпивши його своїм підписом та вчинив дії на виконання умов договору, отримавши від банку суму кредиту, зазначену у договорі, добровільно погодився з графіком погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору, уклавши кредитний договір та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені.
Посилання позивача на те, що під час укладення оспореного кредитного договору йому не надано всю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, кредитний договір не містить всіх необхідних для споживчих кредитів умов визначених законом є безпідставними, оскільки спірний правочин укладений у письмовій формі, містить положення щодо розміру кредиту, дату його видачі, розмір річної відсоткової ставки, право дострокового повернення кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту.
Суд на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що кредитний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.
Позивач на момент укладення кредитного договору не заявляв додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконував його умови. Протягом дії кредитного договору ОСОБА_1 не звертався до банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Тому суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору від 12 червня 2007 року.
Доводи ОСОБА_1 про те банк під час укладання договору приховав від нього повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальних умов кредитування, відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, колегія суддів відхиляє з таких підстав.
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Відповідно до пункту 3.1 “Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту” банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.
На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що його було введено в оману або він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення.
Позивач був ознайомлений з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, та іншими відомостями, які має повідомити банк перед укладенням споживчих кредитних договорів, про що свідчить його підпис на кредитному договорі. 
Судом першої інстанції не встановлено будь-яких недобросовісних дій з боку відповідача при укладенні оспорюваного договору.
Безпідставними є доводи позивача і щодо відсутності у відповідача права на видачу кредиту в іноземній валюті.
Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних і індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями .
Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті ( п. 2 ст. 3 Декрету про валютне регулювання).
Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.
Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв`язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року № 3795-УІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею в Україні є гривня.
Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частинами 2 та 3 статті 533 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. 
Встановлено, що ТОВ «Фінанси та Кредит» мало ліцензію та дозвіл на право здійснювати операції з валютними цінностями і банк на момент укладення спірного кредитного договору мав право на видачу споживчого кредиту у валюті.
Перед укладенням кредитного договору сторони не визнали істотною обставиною підвищення курсу долара США по відношенню до гривні.
ОСОБА_1 перед укладенням кредитного договору мав оцінювати можливі валютні ризики, при належній обачливості, мав можливість, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з вищевикладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, які зводяться до переоцінки доказів у справі, що знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, колегією суддів відхиляються, оскільки судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення – без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з того, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», судовий збір за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді С. М. Єгорова

                                                                       
                                                                        А. М. Головань

                        С. А. Кіселик