Постанова                                      
Іменем України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 310/8559/16-ц
провадження № 61-7662св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - керівник Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави,
відповідачі: Бердянська міська рада Запорізької області, ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області у складі судді Полянчука Б. І. від 19 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Гончар М. С., Маловічко С. В., від 29 травня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року керівник Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до суду із позовом до Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди, зобов`язання здійснити дії.
Позовна заява мотивована тим, що 30 грудня 2014 року Бердянська міська рада прийняла рішення № 25, пунктом 7 якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер 2310400000:01:012:0226, розташовану по 
АДРЕСА_1 ) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 22 січня 2015 року між Бердянською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки, про що державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 15 квітня 
2015 року проведено відповідну реєстрацію. 
 
На підставі листа керівника Бердянської місцевої прокуратури приватним підприємством «Азовгеопроект» проведено геодезичне дослідження розташування спірної земельної ділянки відносно урізу води Азовського моря. Результати вказаного дослідження оформлено у вигляді ситуаційної схеми, відповідно до якої виділена ОСОБА_1 оскаржуваним пунктом рішення Бердянської міської ради земельна ділянка знаходиться в межах міста Бердянська, у межах визначеної статтею 88 ВК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а саме на відстані 173 м від урізу води Азовського моря, що порушує приписи статей 85, 88, 90 ВК України, статті 59 ЗК України та унеможливлює передачу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Проект землеустрою щодо відведення в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) погоджено та затверджено з порушенням водного та земельного законодавства.
 
Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив суд визнати незаконними та скасувати пункт 7 рішення Бердянської міської ради 
від 30 грудня 2014 року № 25 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», визнати недійсним договір оренди землі від 22 січня 2015 року, укладений між Бердянською міською радою та ОСОБА_1 , земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 ), площею 0,06 га (кадастровий номер 2310400000:01:012:0226), зобов`язати ОСОБА_1 повернути зазначену вище земельну ділянку територіальній громаді міста Бердянська в особі Бердянської міської ради.

 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року позов керівника Бердянської місцевої прокуратури в інтересах держави задоволено.
Визнано незаконним та скасовано пункт 7 рішення п`ятдесят четвертої сесії Бердянської міської ради Запорізької області шостого скликання № 25                       від 30 грудня 2014 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам».
Визнано недійсним договір оренди землі від 22 січня 2015 року між Бердянською міською радою та ОСОБА_1 на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 ) площею 0,06 га (кадастровий номер 2310400000:01:012:0226), зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно                       15 квітня 2015 року.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер 2310400000:01:012:0226, яка знаходиться по АДРЕСА_1, територіальній громаді міста Бердянськ в особі Бердянської міської ради.
Стягнуто з ОСОБА_1 та Бердянської міської ради по 2 067 грн на користь прокуратури Запорізької області в особі Бердянської місцевої прокуратури.
 
Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка надана ОСОБА_1 у користування на умовах оренди для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташована в межах двохкілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, на землях водного фонду, що є порушенням земельного і водного законодавства, а тому визнав недійсними відповідне рішення Бердянської міської ради, договір оренди земельної ділянки та зобов`язав ОСОБА_1 повернути земельну ділянку територіальній громаді.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав, що наявні підстави для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 надано земельну ділянку з порушенням водного та земельного законодавства.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводів особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надана оцінка усім наявним в матеріалах справи доказам. Є недоведеними вимоги прокурора про неправомірність прийнятого Бердянською міською радою рішення. Суди не звернули уваги на те, що правом звернення із позовом про витребування майна наділений лише власник, тоді як прокурор не є власником спірної ділянки. Крім того, чинним законодавством не забороняється надання спірної земельної ділянки в оренду. Прокурор не довів порушення статей 203, 215 ЦК України при укладенні договору оренди, а також право звернення до суду із цим позовом.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2018 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі рішень.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 01 квітня 2019 року зупинено виконання рішення суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Пунктом 7 рішення Бердянської міської ради від 30 грудня 2014 року № 25 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу в довгострокову оренду за рахунок земель міста ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,06 га (кадастровий номер 2310400000:01:012:0226), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 
(а. с. 12).
 
На підставі зазначеного вище рішення, 22 січня 2015 року між Бердянською міської радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, відповідно до якого останньому передано в строкове платне володіння і користування земельну ділянку площею 0,06 га (кадастровий номер 2310400000:01:012:0226) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться в АДРЕСА_1 ) (а. с. 16-17).
 
На підставі вказаного вище договору оренди державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 15 квітня 2015 проведено державну реєстрацію права оренди на вищевказану земельну ділянку за 
ОСОБА_1 (а. с. 13-15).
 
Відповідно до ситуаційної схеми, розробленої на підставі досліджень 
ПП «Азовгеопроект», відстань від спірної земельної ділянки до урізу води Азовського моря складає 173 м (а. с.18).
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо визнання незаконним та скасування рішення міської ради
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
 
Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
 
Згідно з пунктом «а» статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
 
Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
 
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.
 
Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.
 
Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території - складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.
 
Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
 
Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України  від 5 листопада 2004 року № 434 в редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин (наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 12 червня 2017 року № 217), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок № 486), з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».
 
Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється спеціальний порядок надання й використання.
 
Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойми, на якій встановлено особливий режим.
 
Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
 
Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених 
статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486.
 
Викладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16 (провадження № 14-71цс18), від 07 квітня 2020 року у справі №372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19).
 
Установлено, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах законодавчо визначеної статтею 88 ВК України двокілометрової прибережної захисної смуги Азовського моря (173 метра від спірної земельної ділянки до урізу води Азовського моря).
 
Частиною четвертою статті 59 ЗК України передбачено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.
Згідно з частинами другою, третьою статті 85 ВК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт. Користування цими ділянками у зазначених цілях здійснюється з урахуванням вимог щодо охорони річок і водойм від забруднення, засмічення та замулення, а також з додержанням правил архітектури планування приміських зон та санітарних вимог у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.
 
Враховуючи викладене, землі водного фонду можуть передаватися в оренду громадянам лише з урахуванням їх обмеженого господарського використання і передача землі водного фонду в оренду  для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не передбачена.
 
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсним рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
 
Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
 
За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання незаконним та скасування пункту 7 рішення Бердянської міської ради Запорізької області від 30 грудня 2014 року № 25 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», оскільки оспорюваний пункт не враховує розміру та меж прибережної захисної смуги Азовського моря і суперечить вимогам законодавства.
 
Щодо визнання недійсним договору та повернення земельної ділянки
 
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
 
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною першою статті 203 цього Кодексу.
 
Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.
 
Договір оренди землі від 22 січня 2015 року був укладений між Бердянською міською радою та ОСОБА_1 на підставі вищевказаного 
пункту 7 рішення, який суперечить вимогам законодавства (положення статей 20, 60 ЗК України, статей 80, 88 ВК України), тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору оренди землі на підставі статей 203, 215 ЦК України із застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді зобов`язання ОСОБА_1 повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді 
м. Бердянська в особі Бердянської міської ради. 
 
Доводи касаційної скарги про недоведеність вимог прокурора про невідповідність договору оренди землі вимогам закону спростовуються вищевикладеним.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що правом звернення до суду про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України наділений лише його власник, однак прокурор не є власником спірної земельної ділянки, є необґрунтованим, оскільки позовні вимоги на підставі зазначених положень не заявлялись, прокурор просив лише застосувати наслідки недійсності правочину (стаття 216 ЦК України).
 
Доводи касаційної скарги, що прокурор не надав обґрунтування того, які інтереси держави порушені оскаржуваним рішенням Бердянської міської ради Запорізької області, є необґрунтованими, оскільки частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
 
Згідно з частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
 
Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.
 
Статтею 45 ЦПК України 2004 року передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
 
У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
 
У справі, яка переглядається, в позовній заяві прокурор зазначив, що центральним органом виконавчої влади, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності та забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі є Держгеокадастр України, однак повноваженнями щодо звернення до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею зазначений орган у силу положень Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» не наділений. 
 
Отже, відсутність у Держгеокадастру України повноважень щодо звернення до суду в сфері дотримання земельного законодавства органами місцевого самоврядування є підставою для набуття прокурором у цій справі статусу позивача.
 
Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, Верховний Суд виходить з такого.
 
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
 
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
 
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
 
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
 
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ 
від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
 
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
 
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність чи у довготривалу оренду, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте, поведінка особи, в якої майно витребовується.
 
У цій справі «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою повернути спірну земельну ділянку з володіння 
ОСОБА_1 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі у користування громадянам земель водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі земельної ділянки. «Суспільним», «публічним» інтересом у вимогах прокурора можна вважати також забезпечення охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, спричинити зменшення рибних запасів та інших об`єктів водного промислу, завдати інших екологічних проблем.
 
ОСОБА_1 не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Азовського моря, а тому вибула з володіння територіальної громади з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідача під час набуття земельної ділянки у довготривалу оренду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, 
а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 
2017 року - без змін.
 
Поновити виконання рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 січня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович