ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 квітня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/8162/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.10.2019 р. (суддя Кальник В.В.) в справі № 160/8162/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ) про визнання протиправним рішення № 39/03-10/19 від 25.04.2019 р. про відмову у поновленні виплати пенсії;  зобов`язання взяти на облік, витребувати електронну пенсійну справу, перерахувати та поновити виплату пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 з врахуванням пільгового стажу згідно із записами в трудовій книжці, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат як не працюючому  пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним законодавством, починаючи з 07.10.2009 р.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.10.2019 р. позов задоволено частково, визнано протиправним та скасоване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області    №39/03-10/19 від 25.04.2019 року про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перерахувати та поновити ОСОБА_1  виплату пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 з врахуванням пільгового стажу згідно із записами у трудовій книжці, починаючи з дати звернення - 17.02.2017 року; в задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено.
В апеляційній  скарзі представник позивача просить змінити рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, зобов`язати ГУ ПФУ взяти на облік, витребувати електронну пенсійну справу, перерахувати та поновити виплату пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 з врахуванням пільгового стажу згідно із записами в трудовій книжці позивача, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, передбачених чинним законодавством, починаючи з 07.10.2007 р. Апелянт вважає, що з огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься в рішеннях № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, в тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.
Також вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про передчасність вимог про зобов`язання відповідача провести індексації та компенсації втрати частини доходів, оскільки факт порушення прав позивача встановлений рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що у квітні 1997 року позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль. З цього часу позивачу припинено виплату пенсії на підставі  статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
17.02.2017 р. позивач через представника за довіреністю звернувся до Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області із заявами про призначення/перерахунок пенсії щодо перерахунку, поновлення виплати пенсії за віком з 07.10.2009 в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України як шахтарю, непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, а також щодо взяття на облік як пенсіонера та здійснення запиту електронної пенсійної справи (знятий з реєстрації у 1997 році), до заяви про призначення/перерахунок пенсії додано копії закордонного паспорта громадян України для виїзду за кордон (термін дії якого закінчився  27.02.2017), довідки про присвоєння ІН, трудової книжки.
Рішенням комісії по розгляду звернень громадян Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 24.02.2017 № 24 позивачу відмовлено в поновленні пенсії за віком відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.03.2019 у справі №208/3339/17 визнано протиправним та скасовано рішення Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 24.02.2017 № 24 про відмову у поновлені виплати пенсії ОСОБА_1 , зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву представника від 17.02.2017 та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.
На виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 07.03.2019 у справі №208/3339/17 відділом з питань призначення та перерахунків пенсій №6 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яке є правонаступником Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, повторно розглянуто заяву ОСОБА_1  про поновлення виплати пенсії.
Рішенням відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 6 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25.04.2019 №39/03-10/19 ОСОБА_1 відмовлено в поновленні виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 з тих підстав, що у заяві про поновлення пенсії значиться ОСОБА_1 ,  але до заяви додано копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон без зазначення по батькові, термін дії якого закінчився 27.02.2017, копію реєстраційного номеру облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків без зазначення по батькові, а також не завірену належним чином копію трудової книжки на ім`я позивача.
В рішенні також зазначено, що позивач  знятий з реєстрації у 1997 році, на момент виїзду особи органи Пенсійного фонду України не здійснювали функцію призначення пенсії.
Відповідачем з`ясовано, що позивач не перебував на обліку як одержувач пенсії у відділі з питань призначення та перерахунків пенсій № 6 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області; заявником не надано інформацію, в якому органі Пенсійного фонду України  призначено пенсію, в зв`язку з чим, неможливо витребувати пенсійну справу для визначення періодів зарахованого стажу та заробітної плати.
Також в рішенні вказано, що поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам чинного законодавства. Особи, які одержували пенсію від інших органів і звертаються до органів, що призначають пенсію, надають документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.
За документами, наданими позивачем для поновлення пенсії, не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України, як це передбачено  Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  та Порядком надання документів для поновлення (перерахунку) пенсії відповідно до вищевказаного Закону.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що  позивач незалежно від його проживання в державі Ізраїль вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод відповідач зобов`язаний призначити йому пенсію за віком.
Зокрема, суд першої інстанції вважав, що позивач може звертатися до будь-якого органу Пенсійного фонду України з питання поновлення виплати пенсії, подати заяву через представника.
Судом першої інстанції вказано,  що закінчення строку дії паспорта громадянина України для виїзду за кордон не є передбаченою  законом  підставою для припинення виплати пенсії позивачу, як й доводи  відповідача стосовно неможливості витребувати пенсійну справу позивача для визначення періодів зарахованого стажу та заробітної плати, оскільки відповідач як правонаступник відповідного територіального органу соціального захисту населення має витребувати архівну пенсійну справу, в тому числі протокол про призначення пенсії, строк зберігання якого - 75 років, а в разі знищення чи втрати - відновити пенсійну справу, тобто витребування електронної пенсійної справи є дискреційним повноваженням відповідача, а відповідачем не надано доказів на підтвердження безрезультатності своїх спроб з`ясувати обставини призначення пенсії, отримати чи сформувати електронну пенсійну справу. 
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вважав, що відповідач не довів обґрунтованості  підстав для відмови позивачу в поновленні пенсії.
Крім того, суд першої інстанції вважав необґрунтованими доводи відповідача про  неможливість визначення періодів зарахованого стажу та заробітної плати, оскільки  саме на відповідача  Законом  покладено обов`язок щодо визначення  розміру страхового стажу, а позивачем  подано до відповідача копію трудової книжки. Аналогічно, твердження відповідача щодо розбіжності в документах суд першої інстанції вважав безпідставними,  оскільки прізвище, ім`я та рік народження, зазначені в паспорті та довідці про присвоєння ідентифікаційного номеру позивачу,  є ідентичними прізвищу, імені та року народження, які зазначені у заяві про поновлення пенсії та трудовій книжці.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що  права позивача належать захисту саме з дати звернення його представника із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 17.02.2017 р., при цьому послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 01.10.2019 справа № 804/3646/18.
Також суд першої інстанції вказав, що питання щодо проведення індексації пенсії та компенсації втрати частини пенсії може бути вирішено судом лише з разі їх не проведення органом Пенсійного фонду України після поновлення виплати пенсії та нарахування заборгованості по ній, чого поки не відбулося. При цьому, у суду відсутні підстави вважати, що відповідач буде ухилятись від нарахування компенсації втрати частини доходів, підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством, при перерахунку розміру пенсії та при поновленні виплати пенсії позивачу.
Відповідачем не оскаржене рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає обґрунтованим висновок суду про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.
Судом встановлено, що у квітні 1997 р. позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, взятий на консульський облік в посольстві України в Ізраїлі.
Позивач стверджує, що до виїзду на постійне місце проживання за кордон він отримував пенсію за віком на пільгових умовах, виплата якої припинена саме з підстав виїзду на постійне проживання за кордон.
Матеріали справи не містять доказів призначення позивачу пенсії, зокрема, позивачем не надано до матеріалів справи копії пенсійного посвідчення або іншого документу, який би підтвердив факт призначення позивачу пенсії, строку призначення, а також вид пенсії. 
17.02.2017 р. позивач через представника звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати та перерахунку пенсії за віком, надавши  копії довіреності, паспорта, картки платника податків, копії трудової книжки  (а.с. 17).
Рішенням комісії по розгляду звернень громадян Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 24.02.2017 р. № 24 позивачу відмовлено в поновленні пенсії за віком відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.03.2019 р. в справі № 208/3339/17 визнано протиправним та скасовано рішення Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 24.02.2017 р. № 24 про відмову у поновлені виплати пенсії ОСОБА_1 , зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву представника від 17.02.2017 р. та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.
Відділом з питань призначення та перерахунків пенсій №6 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яке є правонаступником Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, повторно розглянуто заяву ОСОБА_1  про поновлення виплати пенсії.
Рішенням відділу з питань призначення та перерахунків пенсій № 6 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 25.04.2019 р. № 39/03-10/19 ОСОБА_1 відмовлено в поновленні виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 з наступних  підстав:  у заяві про поновлення пенсії значиться ОСОБА_1 ,  але до заяви додано копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон  без зазначення по батькові, термін дії якого закінчився 27.02.2017 р., копію реєстраційного номеру облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків без зазначення по батькові, а також не завірену належним чином копію трудової книжки на ім`я позивача;   позивач  знятий з реєстрації у 1997 році, тобто органи Пенсійного фонду України на той час не здійснювали функцію призначення пенсії; позивач не перебував на обліку як одержувач пенсії у відділі з питань призначення та перерахунків пенсій № 6 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, заявником не надано інформацію, в якому органі Пенсійного фонду України було призначено пенсію, в зв`язку з чим, неможливо витребувати пенсійну справу для визначення періодів зарахованого стажу та заробітної плати; поновлення виплати пенсії здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам чинного законодавства, позивач тому має надати документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання; позивачем не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України, як це передбачено  Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  та Порядком надання документів для поновлення (перерахунку) пенсії відповідно до вищевказаного Закону.
Оскільки відповідачем не оскаржене рішення в частині скасування рішення про відмову у призначенні пенсії, зобов`язання поновити та перерахувати пенсію, судом рішення суду першої інстанції  в цій частині не переглядається.
Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання строку, з якого має бути поновлена виплата пенсії позивачу, а також наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати індексацію та компенсацію втрати частини доходу.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень  статті 24 Конституції України  громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно зі  статтею 46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно з ч. 2  ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»  реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.
Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала  статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до  статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Відповідно до пункту 2 частини першої  статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 р. (далі  Закон № 1058-ІV)  виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі  статтею 51 Закону  № 1058-ІV  у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного суду України від  07.10.2009 року  № 25-рп/2009  пункт 2 частини першої статті 49, друге речення  статті 51 Закону №1058-ІV  щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційним). Зазначені положення  Закону  № 1058-ІV  втратили чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки  Конституція України  та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
Судом встановлено, що виплата раніше призначеної позивачу пенсії припинена органом, яким призначена та здійснювалась виплата пенсії, а не органом Пенсійного фонду.
Суд зазначає, що  наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності  щодо захисту свого права.
В контексті спірних правовідносин позивач мав бути обізнаним  про наявність в нього права з 07.10.2009 р. на поновлення виплати пенсії, проте до лютого  2017 р.  не звернувся до відповідача з відповідною заявою про відновлення виплати такої пенсії.
Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.
Позивач своїм правом про поновлення виплати скористався тільки у лютому 2017 р.
Суд визнає необґрунтованими доводи апелянта стосовно не обмеження строком виплати пенсії за минулий час.
За приписами частини 2  статті 49 Закону № 1058-ІV  поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому  частиною третьою  статті  35  та  статтею  46  цього  Закону.
Відповідно до  статті 46 Закону № 1058-ІV  нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Тобто, законодавцем чітко встановлена підстава виплати пенсії за минулий час  без обмеження строком - нарахована сума пенсії, але не отримана з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.
Суд визнає необґрунтованими доводи апелянта щодо того, що  поновлення виплати пенсії за минулий час відбувається без обмеження будь-яким строком, оскільки  не обмеження строком виплати пенсії може застосовуватися тільки у випадку доведеності вини органу Пенсійного фонду.
В цьому  випадку орган Пенсійного фонду  не мав підстав для автоматичного поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 р. через відсутність звернення позивача з відповідною заявою, а також через те, що в ГУ ПФУ відсутня пенсійна справа позивача, оскільки пенсія за вислугу років призначалась та виплачувалась до 2000 р. (дата припинення виплати пенсії) не органом Пенсійного фонду, а іншим органом.
Позиція суду з цього питання відповідає правовим висновками, викладеним Верховним Судом, зокрема, в постанові від 18.09.2018 р. в справі № 199/5647/17, в постанові від 06.02.2018 р. в справі № 723/2676/14-а.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію пенсії та компенсацію втрати частини пенсії суд зазначає наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані  Законом України від 19.10.2000 р. №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»  (далі -  Закон №2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. №159  (далі - Порядок №159).
Відповідно до статей  1,  2 Закону №2050-III  підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому  Законі  слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Аналогічні положення закріплені також і в пунктах 2, 3 Порядку №159.
Згідно зі  статтею 3 Закону №2050-III  сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
За приписами  статті 4 Закону №2050-III  виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Як встановлено статтею 46 Закону № 1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Тобто, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер.
При цьому, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто, чи самим підприємством, установою чи організацією добровільно або на виконання судового рішення.
Основною умовою, передбаченою  статтею 46 Закону № 1058-IV,  статтею 2 Закону №2050-ІІІ  для виплати громадянину компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. Компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією, в цьому випадку - органом пенсійного фонду, добровільно чи на виконання судового рішення.
З наведених норм вбачається, що компенсація втрати частини доходів нараховується лише на нараховані та фактично виплачені доходи.
Зважаючи на те, що пенсія позивачу на час постановлення судом першої інстанції не нараховувалась та не виплачувалась,  є правильним висновок суду першої інстанції, що  позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію на ці суми такими, що спрямовані на майбутнє, відповідно, є передчасними.
Також питання виплати індексації, як й питання виплати компенсації, є передчасним.
Статтею 18   Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III   індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі  статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Відповідно до статті 1     Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-XII  (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг;
Згідно зі статтею 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
За змістом статті 4 Закону № 1282-XII в чинній редакції індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій; проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Тобто, сума індексація повинна бути нарахована відповідачем при нарахуванні пенсії.
Відповідно, зважаючи на те, що пенсія позивачу на час постановлення судом першої інстанції не нараховувалась та не виплачувалась,  є правильним висновок суду першої інстанції, що  позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити  індексацію спрямовані на майбутнє, відповідно, є передчасними.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки предметом позову в цій справі є  дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308,   311, 315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.10.2019 р. в справі № 160/8162/19 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.10.2019 р. в справі № 160/8162/19  за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 06.04.2020 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 06.04.2020 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко