Номер провадження: 22-ц/813/1851/20 
Номер справи місцевого суду: 520/19647/18
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2020 року                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 листопада 2019 року в цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді першої інстанції. 
07 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1 його та відповідача ОСОБА_1 і визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири, мотивуючи позов тим, що 3.09.2004 року між ним та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу ними придбана 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка була оформлена на праві приватної власності на ім`я ОСОБА_1 Право власності на цю квартиру зареєстроване в КП «БТІ» ОМР номер запису 3864 в книзі 735пр-72, реєстраційний номер майна: 28901279. Отже, посилаючись на норми ст.ст.60,61,69 та 71 СК України просив позов задовольнити(т.1, а.с 1-23).
14 лютого 2019 року ОСОБА_1  подала зустрічний позов у якому просила стягнути з  ОСОБА_2 Ѕчастку усіх грошових коштів, які були зароблені ним за період знаходженні у шлюбі, попередньо у розмірі 67 000 гривень та витрати на утримання квартири у розмірі 8005,34 грн. Позов вмотивовано тим, що з 2014 року вона та ОСОБА_2 перебували у шлюбі. З 2005 р. вона не працювала, оскільки у неї з`явилася низка захворювань і вона займалася домашнім господарством. Посилаючись на норми ст.ст.60,61,63 та 70 СК України просила розділити кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, що отримання ОСОБА_2 у якості заробітної плати у сумі 67000 грн. та заборгованість по сплаті комунальних послуг у сумі 8005,34 грн., а разом 75005,34 грн (т.1, а.с 72-80).
19 листопада 2019 року рішенням Київського районного суду міста Одеси (суддя Бескровний Я.В.) первісний позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . В задоволенні зустрічного позову відмовлено (т.2, а.с 57-59).

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді апеляційної інстанції. 
18 грудня 2019 року через канцелярію Київського районного суду міста Одеси, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення від 19 листопада 2019 року. Апелянт не погоджується з даним рішенням, вважає його необґрунтованим, безпідставним, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Як зазначає апелянт, між ОСОБА_1 та ТОВ «Стікон» було укладено договір про інвестування будівництва житла в місті Одеса від 24.11.2005 року № А ОСОБА_4 – 4-ф, за яким, з урахуванням змін, внесених згідно додатковою угодою від 28.08.2009 року. На виконання умов договору ОСОБА_1 особисто було сплачено інвестиційний вклад, який є частково накопиченим ще до часу укладання шлюбу з ОСОБА_2 , а частково були подаровані їй її чоловіком ОСОБА_2 саме для інвестування в будівництво квартири з подальшим оформленням на неї. ОСОБА_2 не укладав договір та навіть не погоджував його укладання та жодних правовідносин між ОСОБА_2 та ТОВ «Стікон» не існувало. Згідно акту прийому-передачі від 18.09.2009 року, ОСОБА_1 прийняла від ТОВ «Стікон» трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 101,8 кв.м., що означає повне виконання умов договору за інвестиційним вкладом між ОСОБА_1 та ТОВ «Стікон». Таким чином спірна квартира оформлена в особисту приватну власність ОСОБА_5 , а не у сумісну з ОСОБА_2 .Також ОСОБА_2 ухиляється від надання суду точних та достовірних відомостей про його заробітну плату, що на думку апелянта є важливим для розгляду даної справи. Під час шлюбу з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 отримала ряд хронічних захворювань, через що була вимушена залишити роботу, та зосередитися на лікуванні та веденні домашнього господарства. Суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 тривалий час не ніс додаткових витрат по утриманню квартири, не сплачував комунальні послуги за неї, незважаючи на те, що фактично проживав там. Апелянт просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 листопада 2019 року, та ухвалити нове, яким задовольнити апеляційну скаргу. Розділити кошти, що є спільною власністю подружжя, та стягнути на користь ОСОБА_1 Ѕ частину коштів, які отримані ОСОБА_2 у якості заробітної плати, а також борг за оплату комунальних послуг у сумі 8005, 34 грн. разом 75005, 34 грн.
27.01.2020 року від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Представник позивача за первісним позовом зазначає, що будь-яких особистих дошлюбних накопичень апелянт не мала, позивач ніколи не дарував їй грошові кошти та будь-які договори дарування грошових коштів відсутні. Одночасно, представник позивача зазначила, що апелянт мала вільний доступ до банківських карток та користувалася ними, а родина існувала на доходи від праці позивача. Тому представник позивача просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції – без змін.
13.05.2020 року представник ОСОБА_2 – ОСОБА_6 подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони. 13.05.2020 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_7 направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та представника відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позиція апеляційного суду по справі.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що доводи ОСОБА_2 є обґрунтованими, оскільки його право передбачене ст.70 ч.1 СК України презюмується, а тому суд вирішив за необхідне захистити це право позивача за первісним позовом, визнавши за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири. Крім того, суд дійшов висновку, що зустрічний позов є необґрунтованим, оскільки кошти, які заробляв ОСОБА_2 витрачалися на родинні потреби. Доказів існування накопичень стороною позивача за зустрічним позов суду не надано, а тому суд вирішив відмовити в задоволенні зустрічного позову.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За ч.ч. 1-2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Отже, з вище наведеного вбачається, що майно, яке набуте подружжям під час перебування в шлюбі є їх спільною сумісною власністю, відносно якого вони мають рівні права. У випадку поділу спільного сумісного майна частки дружини та чоловіка є рівними. Тобто, рівність часток майна подружжя діючим законодавством презюмується. Суд, при вирішенні питання поділу майна подружжя може відступити від існуючого правила, однак за умови належного обґрунтування стороною наявності підстав для відступлення від засад рівності часток.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходилися у шлюбі з 03.09.2004 року до 11.12.2018 року (т. 1, а.с. 15, 153), під час якого ними придбано квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 № 430270 від 26.10.2009 року власником вказаної квартири є ОСОБА_1 . Право власності зареєстроване в КП «БТІ`ОМР (на той час КП «ОМБТІ та РОН») номер запису 3864 в книзі 735пр-72, реєстраційний номер майна 28901279, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.11.2018 року (т. 1, а.с. 16, 17).
З матеріалів справи вбачається, що квартиру придбано на підставі інвестиційного договору №А.Г-4-ф про інвестування будівництва житла в м. Одесі від 24.11.2005 року (т. 1, а.с. 53-58), додаткової угоди від 28.08.2009 року (т. 1, а.с. 59), акту прийому-передачі від 18.09.2009 року (т. 1, а.с. 60).
Отже, квартиру АДРЕСА_1 було придбано сторонам під час перебування в шлюбі. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що спірна квартира була придбана за особисті кошти будь-кого з подружжя матеріали справи не містять та сторонами не подавались. Відтак, враховуючи обставини справи та вище наведені положення діючого сімейного законодавства суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо поділу спірної квартири між сторонами з визначенням їм рівних часток. Доводи апеляційної скарги щодо придбання спірного майна за особисті кошти апелянта відхиляються апеляційним судом, оскільки жодних доказів на підтвердження своєї позиції та спростування висновків суду першої інстанції апелянт до суду не надала. 
Щодо доводів апелянта стосовно зустрічних позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що апелянт 14.02.2019 року звернулась до суду з зустрічним позовом, яким, з врахуванням уточнення, просила суд розділити грошові кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках та стягнути на її користь грошові кошти, які отримані ОСОБА_2 у якості заробітної плати в сумі 67 000 грн, а також оплату комунальних послуг в сумі 8005,34 грн (т. 1, а.с. 110-113). 
При цьому, як вбачається з матеріалів справи апелянт подала до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів, а саме у ОСОБА_2 відомості про відкриті та закриті під час шлюбу банківські (карткові) рахунки з 2004 року по 2018 року, джерела та суми надходжень на ці рахунки та суми накопичених на них за період шлюбу коштів; копії контрактів за якими ОСОБА_2 працював під час шлюбу з ОСОБА_1 . Також апелянт просила суд витребувати від ДПІ в Малиновському районі м. Одеси ДФС в Одеській області відомості про відкриті та закриті з 2004 року по 2018 рік банківські (карткові) рахунки на ім`я ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 114-115). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.10.2019 року в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено в зв`язку з тим, що позивач не вжила жодних дій щодо самостійного отримання доказів (т. 1, а.с. 213). Крім того, як вбачається з матеріалів справи 05.10.2019 року ОСОБА_1 подавала до суду заяву про залучення до матеріалів справи доказів, зокрема три морських контракти, копію морської книжки, сторінки закордонного паспорту з візами, копії банківських карток, копії інших морських договорів, медичні документи, письмову відповідь морської компанії про зарплату з перекладом, копію довідки судноплавної компанії, копію відповіді Національного Банку України на адвокатський запит (т. 1, а.с. 206-207). Разом з тим, ухвалою суду першої інстанції від 17.10.2019 року в задоволенні заяви про долучення до матеріалів справи доказів було відмовлено, оскільки заявником не були зазначені обґрунтування щодо неможливості подання такої заяви до розгляду справи по суті (т. 1, а.с. 212).
Відповідно до положень частини першої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі повинні бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції. Тобто, закон покладає обов`язок на апелянта надати докази, які, на його думку, підлягають дослідженню чи оцінці. В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5 наводить обґрунтування щодо безпідставної відмови судом першої інстанції у витребуванні відповідних доказів. Разом з тим, апелянт не надала до суду жодних доказів на підтвердження своїх обґрунтувань, в тому числі документів, в приєднанні яких судом першої інстанції було відмовлено. 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ч. 2 вказаної статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Частина перша статті 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому відповідно до частини третьої вказаної статті учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Отже, за концепцією цивільного процесуального законодавства учасник справи на власний розсуд розпоряджається наданими йому законодавством процесуальними права та самостійно несе ризик настання/ненастання відповідних наслідків в результаті вчинення/не вчинення процесуальних дій. Разом з тим, як було вище наведено, за обставинами даної справи апелянт, звертаючись до суду з апеляційною скаргою не надала жодних доказів на підтвердження своїх доводів та спростування висновків суду першої інстанції. Тому, враховуючим наведене в сукупності апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги. 
Щодо стягнення заборгованості за комунальні послуги. В матеріалах справи міститься рахунок № 116/1 від 31.01.2019 року щодо оплати комунальних послуги за квартиру АДРЕСА_2  (т. 1, а.с. 77). Відповідно до вказаного рахунку заборгованість за комунальні послуги станом на 31.01.2019 року становить 16010,68 грн. 
Власність зобов`язує (ч. 4 ст. 319 ЦК України). Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, відповідно до вказаних законодавчих положень співвласники несуть рівний обов`язок щодо утримання майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, в тому числі сплачувати всі встановлені обов`язкові платежі, які нараховуються за утримання вказаного майна. Отже, враховуючи наведене, апеляційний суд приймає до уваги відповідні доводи апелянта та задовольняє позовні вимоги ОСОБА_5 в частині стягнення з ОСОБА_2 боргу за комунальні послуги в розмірі 7895,6 грн, що включає половину витрат за виключенням холодної води, яка оплачується за лічильником, а відповідач не користується спірною квартирою, а тому підстав для покладення нього саме цих витрат не має. 
Щодо інших доводів апеляційної скарги. Апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи апеляційної скарги зводяться до формальних міркувань та не впливають на юридичну кваліфікацію спірних правовідносин, а тому відхиляються апеляційним судом.
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в частині стягнення з відповідача за зустрічним позовом боргу за комунальні послуги, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 листопада 2019 року – скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про стягнення боргу за комунальні послуги.
Прийняте в скасованій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) борг за комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 7895,6 гривень.
В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                                А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

15.05.2020 року                                                                 м. Одеса