Ухвала
Іменем України 
12 травня 2020 року
м. Київ
справа №  629/98/17
провадження №  51-2215 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області 
від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 лютого 
2020 року.
Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області 
від 16 жовтня 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше 
не судимого, 
засуджено за: 
-         ч. 1 ст. 162 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання 
у виді обмеження волі на строк 3 роки;
-         ч. 1 ст. 153 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
-         ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 30 000 гривень 
на відшкодування моральної шкоди. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 22 жовтня 
2016 року приблизно о 07 годині незаконно проник до приміщення квартири АДРЕСА_2 , де проживає його колишня дружина ОСОБА_6 , застосовуючи фізичне насильство всупереч волі останньої задовольнив свою статеву пристрасть неприродним способом, а також наніс їй легкі тілесні ушкодження. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 125 КК скасовано, закрито провадження у цій частині на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК й звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК. В решті вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій ОСОБА_5 , порушує питання про зміну судових рішень на підставі невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке є явно несправедливим через суворість. Стверджує, що суди належним чином 
не врахували те, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності 
не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, 
має неповнолітню дитину, опікується матір`ю похилого віку, яка має ряд хронічних захворювань. Просить змінити судові рішення та призначити ОСОБА_5 покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження             та обговоривши доводи касаційної скарги захисника, колегія суддів дійшла                    висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 153 КК, 
та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються 
та не заперечуються. 
Захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, 
які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність 
в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд відповідно до вимог статей 50, 65 КК врахував тяжкість вчинених злочинів за їх видом (категорією), особу засудженого, який розлучений, має неповнолітню дитину, з якою разом не проживає, інших утриманців немає, не працює, має слабкі соціальні зв`язки, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується формально позитивно, відсутність обставин, які пом`якшують 
та обтяжують покарання та призначив покарання у межах санкцій ч. 1 ст. 162, ч. 1 
ст. 125, ч. 1 ст. 153 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, яке відповідає його меті, гуманності та справедливості. 
Підстав для застосування статей 69, 75 КК суд не знайшов. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо 
ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого, 
дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно виду та розміру покарання, призначеного ОСОБА_5 , та не знайшов підстав для його пом`якшення, залишивши апеляційну скаргу захисника, 
яка за змістом аналогічна його касаційній скарзі, без задоволення.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого 
та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання. 
Таким чином, доводи захисника про призначення засудженому ОСОБА_5 явно несправедливого покарання через його суворість, а також неналежне врахування судами обставин справи, є необґрунтованими. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були 
б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою слід відмовити.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 16 жовтня 2019 року 
та ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3