ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
04 червня 2020 року                                                                м. Київ
 
справа № 361/2864/16
 
провадження № 22-ц/824/4925/2020
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
сторони :
 
позивач -   ОСОБА_1 
 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Богданівська сільська рада Броварського району Київської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу   ОСОБА_3  на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року у складі судді Сердинського В.С., повний текст складений 26.12.2019 року,
встановив:
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, третя особа: ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності правочинів та стягнення коштів.
Вимоги позову мотивовані тим, що 20 листопада 2013 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,18 га, кадастровий номер 3221280801:01:080:0357, який був посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №6353. Відповідно до п. 2.1. цього договору, продаж земельної ділянки за домовленістю сторін проводиться за суму 147 600 грн., що за середнім курсом комерційних банків міста Києва на день нотаріального посвідчення цього договору становить 18 000 доларів США (1 долар США=8,20 грн.), яку продавець отримав підчас підписання цього договору.
В подальшому рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року в справі № 361/6116/14, апеляційну скаргу прокурора Київської області задоволено, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Броварського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Богданівської сільської ради Броварського району Київської області задоволено.
Зокрема, визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 12494236, видане 08 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,18 га, кадастровий номер 3221280801:01:080:0357, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,18 га, кадастровий номер 3221280801:01:080:0357, укладений 20 листопада 2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В.; витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,18 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, кадастровий номер 3221280801:01:080:0357, вартістю 57 220 грн., що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області.
Позивач вважає, що зобов`язанням для ОСОБА_2 є його обов`язок, який встановлений ст. 216 Цивільного кодексу України, щодо повернення всього того, що він отримав за недійсним правочином, а саме: грошові кошти в гривні України в еквіваленті 18 000 доларів США і тому відповідно повинен повернути в еквіваленті 18 000 доларів США, згідно до ст.ст. 533, 509 Цивільного кодексу України в гривні України на день платежу.
Крім того, позивач стверджує, що саме з вини Богданівської сільської ради Броварського району Київської області їй була спричинена відповідна шкода, що встановлено постановою Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року в справі №754/8027/16-а. 
За нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу від 20 листопада 2013 року ОСОБА_1 сплатила приватному нотаріусу 3 976 грн. 
16 липня 2014 року ОСОБА_1 сплатила земельний податок в розмірі 61,20 грн. за земельну ділянку, яку купила за договором від 20 листопада 2013 року.
Отже, з вини Богданівської сільської ради Броварського району Київської області ОСОБА_1 були спричинені збитки у розмірі 4 037,20 грн.
Посилаючись на викладене, позивач просила суд застосувати наслідки недійсності правочину договору купівлі-продажу від 20 листопада 2013 року та стягнути з ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 грошові кошти в еквіваленті 18 000 доларів США, що дорівнює 482 373 грн. за курсом Національного банку України станом на 14 грудня 2016 року, що були ним отримані за продаж земельної ділянки; застосувати наслідки недійсності правочину договору купівлі-продажу від 20 листопада 2013 року та стягнути з Богданівської сільської ради на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 4 037,20 грн. 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, що були отримані за продаж земельної ділянки в розмірі 18 000 доларів США, що в еквіваленті відповідно до курсу валют НБУ станом на 10 грудня 2019 року становить 426 393,20 грн. та збитки в розмірі 4 037,20 грн. 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Відмовлено в частині задоволення позовних вимог до Богданівської сільської ради Броварського району Київської області.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині вимог до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 вказує, що вона не є суб`єктом правовідносин, що склались між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , адже вона не отримувала у власність спірну земельну ділянку.
Апелянт також вважає, що суд першої інстанції мав би відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у частині, що стосується стягнення грошових коштів з неї та її чоловіка, оскільки вини останніх у тому що правочин визнано недійсним не встановлено жодним судовим рішенням.
Крім того зазначає, що в даних спірних правовідносинах підлягала застосуванню норма ст. 1212 ЦК України. 
Крім того, ОСОБА_3 посилається на те, що позивачем не було надано доказів того, що розрахунок між сторонами правочину відбувся у доларах США.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_4 зазначають про те, що відповідач ОСОБА_3 є безпосереднім учасником договору купівлі-продажу від 20 листопада 2013 року, оскільки остання була присутньою при його укладенні та посвідченні, надавала згоду на продаж земельної ділянки та отримала грошові кошти. 
Позивач та третя особа зауважують, що ОСОБА_3 за недійсним правочином отримала не майно і не дію, і тому, на їх думку, саме стаття 216 ЦК України охоплює фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
Окрім того зазначають, що до апеляційної скарги не додано жодних доказів на підтвердження того, що скаржник здійснила витрати на професійну правничу допомогу.
Від відповідача Богданівської сільської ради також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилається на не обґрунтованість апеляційної скарги, недоведеність викладених у ній вимог, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.   
В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав, просив її задовольнити.
Позивач  ОСОБА_5  та третя особа  ОСОБА_4   заперечували проти скарги, з підстав викладених у відзиві.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій стороні завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
У разі визнання договору недійсним, сторони договору повертаються у первісний стан шляхом реституції.
Судом встановлено, що 20 листопада 2013 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,18 га, кадастровий номер 3221280801:01:080:0357, який був посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №6353 (а.с.5).
Згідно п. 2.1. цього договору купівлі-продажу, продаж земельної ділянки за домовленістю сторін проводиться за суму 147600,00 (сто сорок сім тисяч шістсот) гривень 00 копійок, що за середнім курсом комерційних банків міста Києва на день нотаріального посвідчення цього договору становить 18000,00 (вісімнадцять тисяч доларів США) 1 долар США=8,20 гривень, яку продавець отримав підчас підписання цього договору.
У пунктом 6.5 договору, дружина продавця ОСОБА_3 дає згоду на продаж чоловіком спірної земельної ділянки.   
Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року в справі №361/6116/14 провадження № 22-ц/780/2639/15, апеляційну скаргу прокурора Київської області задоволено, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Броварського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Богданівської сільської ради Броварського району Київської області задоволено, визнано недійсним і скасовано розпорядження Броварської РДА №1174 від 11 липня 2011 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області за межами населеного пункту», визнано недійсним і скасовано розпорядження Броварської РДА №749 від 16 жовтня 2013 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва ОСОБА_2 в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області за межами населеного пункту», визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №424275, виданий 06 вересня 2011 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,8001 га, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, визнано недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку індексний номер 11763675, видане 29 жовтня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,8001 га, кадастровий номер 3221280801:01.080:0294, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 12492240, видане 08 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,6201 га, кадастровий номер 3221280801:01:080:0358, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 12494236, видане 08 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,18 га, кадастровий номер 3221280801:01:080:0357, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,18 га, кадастровий номер 3221280801:01:080:0357, що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, цільове призначення - для індивідуального садівництва, укладений 20 листопада 2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., зареєстрований в реєстрі за №6353, витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,6201 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, кадастровий номер 3221280801:01:080:0358, вартістю 514980 грн., що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області, витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,18 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, кадастровий номер 3221280801:01:080:0357, вартістю 57220 грн., що розташована в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області (а.с.6-7).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Київської області від 14 травня 2015 року залишено без змін.
Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року в справі №754/8027/16-а задоволено позов ОСОБА_1 , судом визнано, що Богданівська сільська рада Броварського району Київської області проявила бездіяльність та не здійснила дій щодо встановлення меж населеного пункту - села Богданівка Броварського району Київської області (а.с.124-130).
     Задовольняючи позов в частині стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті вчинення недійсного правочину договору купівлі-продажу від 20 листопада 2013 року, з відповідачів солідарно на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти, що були ними отримані за продаж земельної ділянки в розмірі 18 000 доларів США, що в еквіваленті відповідно до курсу валют НБУ станом на 10 грудня 2019 року становить 426393 грн. 20 коп., а також збитки в розмірі 4037,20 грн., з яких 3976,00 грн. - послуги нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, 61,20 грн. - податок за земельну ділянку.
З огляду на викладене, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину та відшкодувати завдані збитки.
Доводи відповідача ОСОБА_3 у апеляційній скарзі про те, що вона не є стороною договору купівлі-продажу, тому не є належним відповідачем у даній справі, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справах є докази, що спірна земельна ділянка є спільним сумісним майном подружжя відповідачів, оскільки передана ОСОБА_2 у власність на підставі розпорядження Броварської РДА №1174 від 11 липня 2011 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Богданівської сільської ради Броварського району Київської області за межами населеного пункту».
Законом України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, та була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року.
Отже, з урахуванням вказаних змін до СК України  в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнається спільною сумісною власністю подружжя.
Крім того, відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Посилання у скарзі на те, що суд мав застосувати ст.1212 ЦК України, а не ст.216 ЦК України,  на думку судової колегії є безпідставними.
Так, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада            2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано доказів того, що розрахунок між сторонами правочину відбувся у доларах США, судова колегія приходить до наступного.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
З матеріалів справи вбачається, що згідно із пунктом 2.1. договору купівлі-продажу, продаж земельної ділянки за домовленістю сторін проводиться за суму 147600 гривень, що за середнім курсом комерційних банків міста Києва на день нотаріального посвідчення цього договору становить 18000 доларів,   за курсом 1 долар США=8,20 гривень, яку продавець отримав підчас підписання цього договору.
Отже, згідно з умовами цього договору покупна ціна, тобто грошові зобов`язання покупця за цим договором, виражена в національній валюті України - гривні з визначенням грошового еквівалента - долара США за його комерційним курсом.
Вищевикладені обставини у їх сукупності свідчать про те, що сторонами був встановлений порядок визначення суми, що підлягає сплаті за укладеним сторонами договором, за офіційним курсом долара США, встановленим Національним банком України по відношенню до гривні на день платежу.
Тобто, належним виконанням зобов`язань за договором, укладеним сторонами, є внесення грошових коштів у національній валюті України, яка розраховується виходячи з еквіваленту долара США, перерахованого у гривню за курсом долара США до гривні на день здійснення кожного платежу.
З урахуванням того, що судовим рішенням встановлено недійсність договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідачі зобов`язані повернути позивачу 426 393,20 грн., що є еквівалентом 18000 дол. США, оскільки це відповідає умовам договору та положенню статті 533 ЦК України.
Так, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України», 09 квітня 1997 року заявник продав свій будинок Головному управлінню юстиції в Кіровоградській області. Згідно з договором купівлі-продажу продавець мав виплатити за будинок кошти в розмірі 35 000 грн у два етапи: 5 та 30 000 грн. відповідно 1 травня та 1 вересня 1997 року. У договорі також зазначалося: «У випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США». В подальшому покупець своєчасно розрахунку за придбаний будинок не провів, а тим часом курс гривні щодо долара США значно знизився, у зв`язку з чим, на думку заявника, він втратив приблизно 6 553 долари США.
Зважаючи на такі обставини справи, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник мав щонайменше «законні сподівання» на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися «майном» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції можна розцінити як такі, що звели нанівець «законні сподівання» заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору.
За таких обставин Європейський суд з прав людини зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.
Отже, позивач ОСОБА_6 , укладаючи договір купівлі-продажу земельної ділянки та визначаючи ціну в еквіваленті до долара США, як до стабільної та твердої валюти, мала правомірні сподівання отримати грошові кошти (гривні) відповідно до еквівалента у доларах США на день ухвалення судового рішення, а не на день укладення договору, тому позбавлення її такого права було б невиправданим та непропорційним втручанням у мирне володіння своїм майном.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України                    від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2134цс15 та від 08 лютого 2017 року у справі    № 6-1905цс16 та Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 61-3275зпв18.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про застосування наслідків недійсного правочину, а саме договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між сторонами, та про повернення сторони у попередній стан, а саме стягнення з подружжя відповідачів солідарно на користь позивача коштів, отриманих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі недійсного правочину. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає, тому відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
 постановив :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3  залишити без задоволення. 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                                                                            

Судді :