ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/638/20 Справа № 200/22167/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єлісєєва Т. Ю. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 5 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року та додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2018 року по справі за позовом першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю “ТУЛС”, комунальне житлово-експлуатаційне підприємство “Південне” про витребування майна,-

В С Т А Н О В И Л А : 

У грудні 2017 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна.
Позовні вимоги мотивовані тим, що нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою  АДРЕСА_1  безпідставно вибуло з комунальної власності територіальної громади м. Дніпро шляхом відчуження на користь приватних підприємців, одним з яких є відповідачка. Позивач вважає, що бездіяльність Дніпровської міської ради, яка є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, призвела до порушення прав та інтересів територіальної громади м. Дніпра, тому просить витребувати у відповідачки на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради вказане нежитлове приміщення. 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі, а саме: витребуване із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення ХІІ за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішене питання розподілу судових витрат.
Рішення суду мотивоване тим, що право власності є непорушним. Враховуючи, що спірне нежитлове приміщення вибуло з власності територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпропетровської міської ради поза волею власника, наявні підстави для повернення вказаного майна шляхом його витребування від добросовісних набувачів.
Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2018 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області судовий збір в розмірі 881,00 грн..
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та додаткове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що Дніпропетровська міська рада 28 березня 2012 року затвердила ліквідаційний баланс, в якому значився й спірний об`єкт нерухомості, який на той час перебував на балансі КЖЕП “Південні”, однак даний факт суд першої інстанції залишив без уваги. Апелянт зазначає, що в Рішенні Дніпропетровської міської ради від 15 червня 2011 року № 45/12 зазначено, що “На цей час на балансі КЖЕП “Південне” залишилися приватні домоволодіння та нежитлові приміщення, які на цей час не можуть ефективно використовуватися у зв`язку із тим, що майно підприємства знаходиться у податковій заставі та перебуває під арештом”. Крім того, апелянт зазначає, що жоден правочин на момент укладання договору купівлі-продажу спірної нерухомості не був визнаний недійсним, нерухомість придбавалася у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для витребування майна у добросовісного набувача. Також, апелянт стверджує про пропуск позивачем строку позовної давності, який почався 27 грудня 2012 року, коли було реалізоване спірне майно і кошти від реалізації були направлені на погашення боргу кредиторам КЖЕП “Південне”.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення без змін, з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про витребування майна, суд першої інстанції виходив з непорушності права власності та того, що спірне нежитлове приміщення вибуло з власності територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпропетровської міської ради поза волею власника, а тому підлягає поверненню.
Колегія судді погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпропетровської обласної ради № 232-10/XXIV від 23.10.2003 «Про підвищення ефективності управління майном спільної власності територіальних громад області» в частині передачі обласних комунальних підприємств до власності територіальної громади м.Дніпропетровська, затверджено розпорядження Голови Дніпропетровської обласної ради № 171-р від 10.09.2003 «Про передачу із спільної власності територіальних громад області до територіальної громади м. Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово - комунального підприємства «Південне».
Рішенням Дніпропетровської міської ради № 11/13 від 19.11.2003 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», до комунальної власності прийнято житлово-комунальне підприємство «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі, відповідно до акту приймання-передачі від 10.03.2003.
З урахуванням положень ст. 128 ЦК Української PCP, ст. ст. 31, 35 Закону України «Про власність» (чинних на час прийняття зазначених вище рішень) територіальна громада міста набула права власності на об`єкти нерухомого майна з часу затвердження актів приймання-передачі, а саме з 10.09.2003 року.
Відповідно до підпункту 2.1 Рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 року, комітету комунальної власності міської ради доручено внести зміни до установчих документів КП відповідного до чинного законодавства.
Наказом комітету комунальної власності міської ради від 17.02.2004 №14-КВ було затверджено нову редакцію статуту КЖЕП «Південне», перереєстрованого Виконкомом Дніпропетровської міської ради 25.02.2004 року, реєстраційна справа №040520921О0020776.
Відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 22.05.2013 року здійснено держану реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення ХІІ за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 114343012101).
Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25.05.2012 року відкрито провадження у справі №34/5005/4591/2012 про банкрутство Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Південне».
Однак, на час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 КЖЕП «Південне» в повному обсязі виконано не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.
Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 21.06.2012 Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Південне» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.
Встановлено, що на підставі вказаної постанови ліквідатором КЖЕП «Південне» призначено арбітражного керуючого Барановського О.М., яким, всупереч нормам чинного законодавства та рішенням Дніпропетровської міської ради з питань управління об`єктами комунальної власності, нежитлове приміщення ХІІ за адресою: АДРЕСА_1 з метою продажу було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» зазначеного нерухомого майна, оформлених протоколом № 13 від 27.12.2012, та переможцем яких визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «ТУЛС».
30.07.2013 року на підставі протоколу № 13 проведення біржових торгів між Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством «Південне» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТУЛС» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення ХІІ за адресою: АДРЕСА_1 ..
31.07.2013 року спірне нерухоме майно було відчужене Товариством з обмеженою відповідальністю «ТУЛС» на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу.
Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.10.2017 року у справі про банкрутство КЖЕП «Південне» задоволено скаргу прокуратури області на дії ліквідатора та визнано неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута ряду об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу його з відкритих біржових торгів та визнано недійсними договори купівлі-продажу укладені на їх підставі.
Частиною 3 ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 319, 321, 658 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Стаття 388 ЦК України передбачає випадки та обставини, при яких власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У абзаці 2 п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07.02.2014 року “Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав” вказано, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. 
Встановивши, що при реалізації спірного нерухомого майна не було дотримано процедуру його відчуження, останнє вибуло поза волею власника, а також те, що договір купівлі-продажу, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «ТУЛС» набуло право власності на спірний об`єкт нерухомого майна визнано недійсним, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна нерухомість підлягає поверненню у власність територіальної громади м. Дніпро.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що задоволення позову не позбавляє права відповідачки на звернення до суду з позовом до продавця витребуваного майна, з вимогою про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього майна за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.
Доводи апелянта в скарзі про пропуск позивачем строку позовної давності, який почався 27 грудня 2012 року, - колегія судді вважає безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
З матеріалів справи вбачається, що про факт протиправного вибуття спірного нерухомого майна як прокурору, так і позивачу стало відомо після постановлення ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року по справі № 34/5005/4591/2012.
Тобто, саме з цього часу потрібно відраховувати початок перебігу строку позовної давності.
З позовом до суду прокурор звернувся у грудні 2017 року, тобто в межах строків позовної давності.
Твердження апелянта в скарзі про те, що жоден правочин на момент укладання договору купівлі-продажу спірної нерухомості не був визнаний недійсним, нерухомість придбавалася у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для витребування майна у добросовісного набувача, - колегія суддів також вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.5 ст.16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Частинами 5, 8 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Відповідно до ст.ст. 22, 23 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції до внесення змін 19 січня 2013 року) у випадках, передбачених законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру; з дня прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконання зобов`язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбаченому цим розділом.
Статтею 26 Закону передбачено передачу певного майна боржника в комунальну власність місцевої громади.
Отже, законодавством про банкрутство не встановлюється порядок реалізації майна боржника виключно шляхом його продажу та не виключається можливість передачі майна боржника, в тому числі комунального підприємства, за наявності відповідного рішення місцевої ради, на баланс іншого комунального підприємства, зокрема, за рішенням суду про зобов`язання вчинити такі дії. 
Також, постанову суду першої інстанції про введення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство не можна вважати судовим рішенням, на виконання якого безумовно здійснюється реалізація майна боржника, оскільки даним судовим актом вводиться особлива процедура банкрутства боржника, а сама реалізація майна боржника або передача майна, яке перебувало у нього на праві власності чи повного господарського відання, здійснюється з урахуванням положень законодавства, що регулює хід ліквідаційної процедури та інших особливостей правового статусу майна боржника, визначених спеціальними законами щодо різних категорій боржників.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
З урахуванням того, що у справі № 34/5005/4591/2012 встановлено факт недійсності договору купівлі-продажу з відчуження спірного нерухомого майна, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника - територіальної громади міста з порушенням вимог чинного законодавства, та поза його волею, вказані обставини під час розгляду цієї справи не підлягають доказуванню.
За таких обставин, приймаючи до уваги преюдиційність фактів, встановлених у справі № 34/5005/4591/2012, колегія суддів приходить до висновку про те, що спірне комунальне майно вибуло з власності територіальної громади міста Дніпропетровська поза волею громади, інтереси якої представляє Дніпропетровська міська рада, іншим шляхом (шляхом вчинення ліквідатором боржника у справі про банкрутство дій з перевищенням повноважень, про що є відповідна ухвала суду у справі про банкрутство), що свідчить про наявність підстав для витребування вказаного майна у відповідачки як добросовісного набувача в порядку ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.
Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.
У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачки критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
При цьому, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2018 року про стягнення з відповідачки судового збору в сумі 881,00 грн., який був сплачений позивачем за подання заяви про забезпечення позову. 
Оскаржувані рішення як такі, що відповідають нормам матеріального та процесуального права повинні бути залишені без змін, а апеляційна скарги без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачена апелянтом сума судового збору за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2018 року та додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2018 року -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко