П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/9168/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Майстренко Н.М.  
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
13 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Курка О. П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року (повний текст якого складено 09.12.2019 року) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Грайф Флексіблс Україна" до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
В С Т А Н О В И В :
В липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Грайф Флексіблс Україна" звернулось до суду із позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення №0000941202 від 26.04.2019.
Обгрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що формування податкового кредиту за наслідками господарських взаємовідносин з ТОВ "Акріс Логістік", ТОВ "Камоцці" та ФОП ОСОБА_1 було здійснено у відповідності до вимог Податкового кодексу України.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року позов задоволено. 
Суд визнав протиправним та скасував податкове повідомлення - рішення №0000941202 від 26.04.2019, яким товариству зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за лютий 2019 року на суму 29258,00 грн.  
Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволені позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги, позивач фактично продублював доводи, наведені ним у відзиві на позовну заяву, виклавши їх лише в призмі висновків суду першої інстанції.
Зокрема, апелянт посилається на факт не надання TOB "Грайф Флексіблс Україна" достатніх доказів реальності здійснених операцій з ТОВ "Акріс Логістік", ТОВ "Камоцці" та ФОП ОСОБА_1 , та зазначає, що формальна наявність у платника первинних документів, необхідних для віднесення певних сум до складу витрат відповідного періоду, не є безумовною підставою для віднесення до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив доводи податкового органу та просив залишити без задоволення подану апеляційну скаргу. При цьому, обгрунтовуючи власну позицію, позивач зазначив, що Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентів.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року суд, враховуючи неявку учасників справи, постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19” (зі змінами, внесеними Постановою КМУ від 16.03.2020р. №215 “Про внесення змін до Постанови КМУ від 11.03.2020р. №211”), указу Президента України від 13.03.2020 року №87/2020 “Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.03.2020р. “Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19 , спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” та той факт, що в матеріалах даної справи достатньо доказів, на підставі яких її може бути вирішено, дійшов висновку про перехід з відкритого судового засідання до розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено з матеріалів справи, Головним управлінням ДФС у Житомирській області проведено документальну виїзну позапланову перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Грайф Флексіблс Україна" з питань правомірності декларування від`ємного значення та заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість по декларації з ПДВ за лютий 2019 року.
Перевіркою встановлено, що в порушення:
- п. 198.1, 198.3, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України ТОВ "Грайф Флексіблс Україна" завищено податковий кредит за лютий 2019 року на загальну суму  29258,27 грн.;
- п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України ТОВ "Грайф Флексіблс Україна" завищено суму від`ємного значення в декларації з ПДВ за лютий 2019 року на 29258,00 грн.;
- п. 200.4 "б" ст. 200 Податкового кодексу України ТОВ "Грайф Флексіблс Україна" завищено суму, заявлену до відшкодування в декларації з ПДВ за лютий 2019 року, на 29258,00 грн.
На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 26.04.2019 №0000941202, яким товариству зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за лютий 2019 року на 29258,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 26.04.2019 №0000941202, яким товариству зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за лютий 2019 року на суму 29258,00 грн., не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, встановленим в ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права та законні інтереси платника податків, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції та, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, зазначає наступне.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції, кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
В свою чергу, відповідно до підпункту 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно з підпунктом "а" 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з підпунктом 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Згідно з пунктом 198.6. статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу).
Статтею 200 ПК України визначено порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.
Згідно з підпунктом 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до пункту 200.2 статті 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Згідно з пунктом 200.3 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду
Як встановлено з матеріалів справи, однією з підстав прийняття оскаржуваного в межах даного апеляційного провадження податкового повідомлення-рішення є висновок податкового органу про безпідставне включення до складу податкового кредиту податку на додану вартість у сумі 3166,67 грн. на підставі податкової накладної від 28.02.2019 №4656, виписаної ТОВ "Акріс Логістік" на виконання умов договору поставки від 23.09.2014 №2488, укладеного між ТОВ "Грайф Флексіблс Україна" та ТОВ "Акріс Логістик" щодо поставки товару – "молоко пастеризоване".  
Судом першої інстанції встановлено, що на початку лютого 2019 року у ТОВ "Грайф Флексіблс Україна" була наявна дебіторська заборгованість на загальну суму 912,72 грн. (ПДВ - 152,12 грн.). 
12.02.2019 року позивачем було здійснено попередню оплату на користь ТОВ "Акріс Логістик" (платіжне доручення №2602) на загальну суму 19000,00 грн., у т.ч. ПДВ - 3166,67 грн., а постачання товару здійснено протягом місяця на загальну суму 17893,50 грн., у т.ч. ПДВ - 2982,25 грн., внаслідок чого ТОВ "Акріс Логістік", не враховуючи попередньої оплати, виписало зведену податкову накладну від 28.02.2019 №4656.  
Аналізуючи доводи податкового органу стосовно безпідставності включення до складу податкового кредиту податку на додану вартість у сумі 3166,67 грн., судова колегія зауважує, що в даних правовідносинах позивач виступає покупцем товару, а отже не може відповідати за правомірність реєстрації вказаної податкової накладної, оформленої постачальником придбаного позивачем товару. 
До того ж, як зазначено в самому Акті перевірки усі дії зі складання податкової накладної покладено на постачальника товарів\послуг - ТОВ "Акріс Логістік".
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що порушення контрагентом позивача - ТОВ "Акріс Логістік" - вимог чинного податкового законодавства щодо порядку складення зведеної податкової накладної не може бути підставою для покладення на позивача відповідальності у вигляді виключення зі складу його податкового кредиту податку на додану вартість.   
Таким чином, здійснивши оплату на користь ТОВ "Акріс Логістік" на підставі платіжного доручення №2602 на загальну суму 19000,00 грн., у т.ч. - ПДВ 3166,67 грн., позивач правомірно включив до складу свого податкового кредиту зазначену суму податку на підставі отриманої від цього товариства та зареєстрованої у ЄРПН податкової накладної від 28.02.2019 №4656. 
Обставин, які б спростовували вказані факти та висновки відповідачем не надано а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції.
Помилка у визначенні контрагентом позивача статусу податкової накладної, як зведеної, не може впливати на існування та реалізацію права позивача на формування свого податкового кредиту, тим більш, що податковим органом не доведено, що помилка ТОВ  "Акріс Логістік" призвела до будь-якого подвійного віднесення позивачем одних і тих самих сум податку до склад податкового кредиту товариства.
До того ж, у позивача відсутній обов`язок здійснювати перевірку безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як включати відповідні суми податку на додану вартість до податкового кредиту.
Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ "Камоцці" та правомірності включення позивачем до складу податкового кредиту ПДВ у сумі 944,05 грн. на підставі податкової накладної від 05.02.2019 №310, виписаної вказаним товариством, судова колегія зазначає наступне.
Висновок податкового органу щодо помилковості врахування позивачем при визначенні суми податкового кредиту податкової накладної від 05.02.2019 №310 базується на наявності в останній некоректної інформації стосовно номенклатури товару - "K02-QC20 ГТВ" по одній із позицій (сума ПДВ по якій складає 41,41 грн.).
Судова колегія, в призмі положень ст. п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, у якій окрім іншого визначено перелік обов`язкових реквізитів, що має містити податкова накладна, погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначення відповідачем номенклатури товарів у вигляді лише її абревіатури "K02-QC20 ГТВ" не може бути визнано таким, що позбавляє податковий орган можливості ідентифікувати господарську операцію та створює перешкоди для адміністрування ним податку на додану вартість. 
В даному випадку, вказані податковим органом неточності не дають підстав для сумніву у реальності господарської операції, що мала місце між позивачем та ТОВ «Камоцці», і, на переконання судової колегії, носять дещо формальний характер.
Тим більш, як засвідчено матеріалами справи та не заперечувалось відповідачем, платіжним дорученням від 28.03.2019 року №3126 позивачем було сплачено кошти за товар, отриманий від ТОВ «Камоцці».
Щодо спростування відповідачем факту отримання позивачем послуг від ФОП ОСОБА_1 , оскільки надані послуги та роботи потребують значного обсягу трудових витрат, особистої участі персоналу, наявності спеціальних знань (фаху) працівників, високого рівня їх праці та не співвідносності з наявним у підприємця трудовим ресурсом, судова колегія зазначає наступне.
Між позивачем та ФОП ОСОБА_1 у період з грудня 2018 року по лютий 2019 року укладено договори про надання послуг. А саме, договір підряду від 26.12.2018 №26.12, предметом якого є монтаж екструдера для виготовлення поліетиленової плівки на дільниці №2 виробничого корпусу, за адресою: АДРЕСА_1 , та договір договір підряду від 21.01.2019 №21.01, предметом якого є довиготовлення та монтаж металевого навісу на території ТОВ "Грайф Флексіблс Україна", за адресою: АДРЕСА_1 . 
У довідці про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за лютий 2019 року від 05.02.2019, а також в акті №б/н приймання виконаних будівельних робіт від 05.02.2019 зазначено Генпідрядником - ФОП ОСОБА_1 (відповідно до договору підряду від 21.01.2019 №21.01; найменування об`єкта - довиготовлення та монтаж металевого навісу на території ТОВ "Грайф Флексіблс Україна").
У лютому 2019 року розрахунки за надані послуги проведено на загальну суму 44883,60 грн. За даний період відповідно до первинних документів надано послуг на загальну суму 44883,60 грн. Факт проведення розрахунків позивачем з ФОП ОСОБА_1 податковим органом не заперечується.
Відповідно до банківських виписок за період грудень 2018 - лютий 2019 розрахунки за надані послуги проведено на загальну суму 992408,40 грн.
У лютому 2019 року ТОВ "Грайф Флексіблс Україна" включено до складу податкового кредиту по взаємовідносинах з ФОП ОСОБА_1  податок на додану вартість у сумі 25147,27 грн. 
Тобто, на переконання судової колегії, господарська операція з цим підрядником беззаперечно призвела до змін в структурі активів позивача, якими у рівній мірі також вважається і фактичне введення нового обладнання в експлуатацію.
Суд першої інстанції, окрім дослідження первинних документів, складених на реалізацію укладених зі спірними контрагентом договорів підряду, цілком обґрунтовано також врахував отримані пояснення свідків - ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які підтвердили факт забезпечення ФОП ОСОБА_1 виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем.
Проведення господарських операцій суб`єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність.
Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.
Згідно частину 2 статті 9 названого Закону неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Зважаючи на вимоги вищенаведених норм, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів, робіт та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, які містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.
Колегія суддів, перевіряючи досліджені судом першої інстанції первинні документи, погоджується з його висновком про дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до податкового кредиту на підставі податкових накладних, виданих спірними контрагентами.
Надані позивачем первинні документи містять достатньо обов`язкових реквізитів, які дозволяють ідентифікувати учасників і суть господарських правовідносин, оформлених ними. При цьому, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Поруч з цим, ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Виходячи зі специфіки послуги або робіт як предмета господарської операції, то акт приймання-передачі наданих послуг/робіт з переліком фактично поставлених послуг/робіт за напрямами, вказаними в договорах є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції. А зі специфіки поставки - видаткова накладна. І такі документи, в силу вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними та на підставі них ведеться бухгалтерський облік.
Поруч з цим, в обґрунтування донарахування податку на додану вартість відповідачем не наведено обставин, які б вказували на безтоварність операцій. Висновки відповідача ґрунтуються на матеріалах перевірок контрагентів позивача, а не на аналізі суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді.    
Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару/робіт/послуг має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.
Наведені податковим органом обставини, з огляду на правила формування податкового кредиту, регламентовані положеннями Податкового кодексу України не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних правочинів за умови наявності первинних документів або інших доказів, які спростовують такі доводи.
Слід також зазначити, що чинне податкове законодавство України не пов`язує можливість обліку витрат у податковому обліку з наявністю або відсутністю права власності на товари.
Аналогічних правових висновків дійшов в ході здійснення аналізу правовідносин щодо правомірності формування суб`єктом господарювання сум податкового кредиту Верховний Суд в постанові від 12.02.2020 року у справі №640/883/19.  
До того ж, колегія суддів вважає за необхідне відзначити про неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії за неправомірні дії іншої компанії, що підтверджується, окрім іншого, і досить поширеною практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, в пункті 71 рішення у справі «Булвес проти Болгарії» Суд дійшов висновку, що компанія заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість і, як наслідок, сплачувати податок на додану вартість повторно разом з пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії заявника та порушує справедливий баланс, який повинен був підтримуватись між вимогами загальних інтересів та вимогами прав власності.
Інших переконливих доводів ніж зазначено в апеляційній скарзі, в тому числі і в ході розгляду у суді попередньої інстанції, на підтвердження того, що відомості у первинних документах, складенням яких були опосередковані правовідносини між позивачем та контрагентами, є недостовірними та суперечливими, податковою інспекцією не представлено.
Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції і податковий орган, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 77 КАС України, не довів тих обставин, на які він посилається.
Судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
При цьому, судовою колегією враховується позиція Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформована, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясував обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Курко О. П.