УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 393/1157/13-к
провадження № 51-5587ск18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2019 року та Черкаського апеляційного суду від 14 січня 2020 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012120150000043, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Олександрівка, Долинського району Кіровоградської області, зареєстрованої та проживаючої у тому АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 186 Кримінального кодексу України.
Суть питання
Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2019 року задоволено клопотання обвинуваченої ОСОБА_5 , звільнено її від кримінальної відповідальності у вчинені злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 186 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 цього Кодексу та закрито кримінальне провадження щодо неї.
Орган досудового розслідування, обвинувачував ОСОБА_5 у тому, що вона 07 жовтня 2012 року приблизно о 15 год 00 хв, перебуваючи біля вул. Кірова в с. Олександрівка Долинського району, Кіровоградської області, підійшла до потерпілої, яка випасала корів, із-за спини і на ґрунті особистих неприязних відносин, схопила її за волосся та почала бити, спричинивши руками тілесні ушкодження на обличчі та руках, у вигляді саден лівої та правої щоки, садна крила носа зліва, садна на тильній поверхні правої кисті у основи 2 пальця, садна на лівій кисті по тильній поверхні у основи 2 пальця, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Після цього ОСОБА_5 , вважаючи що потерпіла її фотографує, з метою відкритого викрадення чужого майна, шляхом ривка, вихопила із рук ОСОБА_4 фотоапарат марки Canon A2300HD, яким заволоділа, тим самим спричинила потерпілій матеріальні збитки на суму 850 грн.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 14 січня 2020 року залишив ухвалу місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін.
У касаційній скарзі потерпіла, посилаючись на допущені, на її думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у тому ж суді в іншому складі суду.
Обґрунтовуючи наведене потерпіла посилається на Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, на яку, на її думку, апеляційний суд не звернув увагу, при цьому суд проігнорував умисне затягування справи місцевим судом, а також не з`ясувавши обставин справи, одразу розглянув клопотання обвинуваченої про звільнення її від кримінальної відповідальності у вчинені вищезазначених злочинів у зв`язку із закінченням строків давності, а тому вважає рішення у цій справі незаконними, необґрунтованими і невмотивованими.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно зі ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули, зокрема, такі строки: два роки – у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки – у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі; п`ять років – у разі вчинення злочину середньої тяжкості.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
За змістом зазначених норм звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків даності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК України строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 цього Кодексу строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.
Як видно з копій судових рішень доданих до касаційної скарги, зазначені в обвинувальному акті обставини кримінального правопорушення мали місце 07 жовтня 2012 року, тому на момент розгляду місцевим судом кримінального провадження передбачений законом строк давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за вказані злочини минув.
До закінчення судового розгляду справи в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_5 заявила клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності. 
Заслухавши думки учасників, судового провадження районний суд зазначене клопотання задовольнив та постановив ухвалу про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження закрив.
Місцевий суд мотивуючи своє рішення, врахував вимоги ст. 12 КК України, відповідно до яких кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 125 цього Кодексу є злочином невеликої тяжкості, тому згідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 цього Кодексу становить 2 роки, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 186 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, тому строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за цей злочин – становить 5 років.
При цьому місцевий суд установив, що ОСОБА_5 протягом строку притягнення до кримінальної відповідальності, не вчиняла нових злочинів та не ухилялась від слідства або суду, а також заявила клопотання щодо звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків даності. 
Зі змісту цієї ухвали вбачається, що її постановлено судом із додержанням положень статей 284–286, 314, 370, 372 КПК України, вона є належним чином умотивованою.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність обставин для закриття кримінального провадження, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строків давності, є обґрунтованим. 
Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілої, обґрунтовано визнав її доводи неспроможними та правильно залишив ухвалу місцевого суду без зміни, навівши відповіді мотиви ухваленого рішення.
Посилання потерпілої на Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12 Верховний Суд вважає безпідставними, оскільки ця постанова ґрунтується на положеннях КПК України (в редакції 1960 року), тоді як відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 чинного КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом особа звертається до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання та, у випадку встановлення підстав, передбачених у ст. 49 КК України, закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності. Відповідне рішення судом приймається у формі ухвали. 
Також Верховний Суд звертає увагу потерпілої на те, що ч. 3 ст. 76 КПК України визначено, що суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції. Тому, посилання потерпілої на незаконний склад суду апеляційної інстанції під час винесення рішення цим судом не знайшли свого належного підтвердження.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено обґрунтування прийнятого рішення та мотиви, якими керувався цей суд.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навела.
З огляду на наведене та відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 червня 2019 року та Черкаського апеляційного суду від 14 січня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                 ОСОБА_3