Постанова
Іменем України
 
27 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 203/2785/16-ц
провадження № 61-5376св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Лілія Дмитрівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року в складі судді: Казака С. Ю., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року в складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст скарги
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л. Д., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 його мати ОСОБА_4 померла, після чого він почав вживати алкогольні напої, безперервно пиячив майже тиждень із дня смерті матері та в цей час до нього звернувся ОСОБА_2 , якого він знав раніше та з яким в нього були товариські стосунки. З розмов із ним відповідач дізнався про смерть його матері та запропонував допомогти в оформленні спадкових прав.
 
27 січня 2016 року за запрошенням відповідача позивач приїхав до приватного нотаріуса Фаст Л. Д., де ним була підписана довіреність, якою уповноважено ОСОБА_2 представляти інтереси з питань оформлення спадщини. Зазначив, що текст довіреності він не читав, перебував у стані сильного похмільного синдрому та повністю довіряв відповідачу. Того ж дня він передав відповідачу оригінали всіх документів, які вказав ОСОБА_2 були необхідними для оформлення спадщини, а саме: свідоцтва про його народження, про смерть матері, про право власності на квартиру та технічний паспорт.
 
17 лютого 2016 року за запрошенням відповідача вони знову приїхали до приватного нотаріуса Фаст Л. Д., де ним була оформлена друга довіреність, якою уповноважено відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_5 представляти його інтереси з метою оформлення спадщини після померлої матері. Приблизно наприкінці березня 2016 року відповідач почав з`являтися в спірній квартирі майже щоденно та поводитись, як хазяїн квартири, заявивши, що квартира є його власністю.
 
18 травня 2016 року при зверненні до нотаріуса Фаст Л.Д. він відмінив довіреності від 27 січня 2016 року та 17 лютого 2016 року. Також від нотаріуса він довідався про те, що відповідач ОСОБА_2 на підставі виданих йому довіреностей оформив договір купівлі-продажу Ѕ частини квартири на своє ім`я.
 
Позивач зазначав, що уклав договір купівлі-продажу під впливом та примусом відповідача, перебуваючи в нетверезому стані та не розуміючи значення своїх дій, відповідач, укладаючи договір купівлі-продажу квартири, як представник позивача, вчинив правочин у своїх інтересах, що суперечить вимогам частини третьої статті 238 ЦК України, а також, нотаріус не мав законних підстав посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, оскільки згідно свідоцтва про право власності на житло йому було достеменно відомо про наявність іншого співвласника квартири, що мав переважне право купівлі частки. 
 
ОСОБА_1 просив:
визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л. Д. 14 березня 2016 року за реєстровим № 150;
визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаної квартири.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не з його власної волі, а під впливом чи з примусу відповідача. Доказів на підтвердження того, що позивач на період часу укладення оспорюваного договору перебував на лікуванні з приводу зловживання алкоголем, не розумів значення своїх дій суду також надано не було.
 
Посилання позивача на недотримання нотаріусом вимог статей 355, 356, 358, 362 ЦК України, оскільки частку квартири за цим договором було відчужено за наявності іншого співвласника квартири, що мав переважне право купівлі цієї частки, суд першої інстанції відхилив, зазначивши, що спірна квартира на праві спільної часткової власності (по Ѕ частині) належала ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та її частка на підставі частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України належала позивачу, як єдиному спадкоємцю за законом першої черги, що постійно проживав разом із померлим спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняв спадщину.
 
Аргументи учасників справи
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 подали касаційну скаргу, в якій просять скасувати оскаржені рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилаються на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач після смерті матері постійно пиячив, на час укладення та посвідчення оспорюваної договору був у нетверезому стані, введений в оману, чим скористався ОСОБА_2 . Позивач не мав наміру відчужувані свою частку квартири, відповідач ввів йою в оману, пообіцяв правильно оформити спадщину для чого необхідно у нотаріуса підписати відповідну довіреність. Жодного наміру продавати частину квартирипозивач немав, жоднихкоштів зачастину квартири не отримував. Факт зловживання алкоголем підтверджується показаннями свідків та перебуванням позивача на диспансерному нагляді з 20 березня 2007 року. Тому у позивача під час укладення оспорюваною договору було відсутнє волевиявлення на продаж майна ОСОБА_7 , що суперечить вимогам частини третьої статті 203 ЦК України.
 
Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження до вирішення кримінальної справи.
 
На час укладення оспорюваного договору свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої матері позивач не отримував, що підтверджується постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 жовтня 2016 року у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру, які забрав відповідач. Тому на момент укладення оспорюваного договору позивач не був власником частини квартири, що належала матері, і заява позивача від 14 березня 2016 року суперечить чинному законодавству.
 
Оскільки на момент укладення оспорюваного договору позивач не був власником частини квартири, що належала матері, то оспорюваний договір суперечить статті 362 ЦК України, оскільки укладений без згоди власника іншої частини квартири.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .
 
Вказана спірна квартира належала ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності (по Ѕ частці) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 листопада 2007 року.
 
Також у вказаній квартирі проживала мати позивача - ОСОБА_4 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
27 січня 2016 року ОСОБА_1 була видана довіреність на ім?я ОСОБА_2 , якою останній уповноважив на вчинення дій з оформлення спадщини за законом після померлої матері ОСОБА_4 , а також розпоряджатись (продати, обміняти, здавати в оренду) на умовах та за ціну на власний розсуд представника належним майном - квартирою АДРЕСА_1 . Вказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л. Д. 27 січня 2016 року та зареєстрована в реєстрі за № 29.
 
17 лютого 2016 року ОСОБА_1 була видана довіреність на ім?я ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , якою останній уповноважив своїх представників вести від його імені справи та представляти його інтереси перед усіма фізичними та юридичними особами, в усіх державних установах, кооперативних та громадських організаціях, комерційних, комунальних, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в тому числі: в органах місцевої влади та самоврядування, будь-яких банківських установах України. Вказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л. Д. 17 лютого 2016 року та зареєстрована в реєстрі за № 74.
 
14 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фаст Л. Д. та зареєстрований у реєстрі за № 153.
 
Відповідно до вказаного договору ОСОБА_1 передає у власність, а ОСОБА_2 , сплачує вартість та приймає Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 4 договору продаж був здійснений за ціною 74 079,50 грн, які були повністю отримані продавцем від покупця до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану Ѕ частку. Зазначений договір був скріплений власноручними підписами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
При посвідченні цього договору ОСОБА_1 також було підписано заяву від 14 березня 2016 року, в якій останнім засвідчено, що відчужувана Ѕ частина квартири є його особистою приватною власністю, не є спільною сумісною власністю, оскільки набута в результаті безоплатною приватизації, а також, що він є співвласником іншої Ѕ частини квартири, яку він прийняв після смерті матері ОСОБА_4 , але не оформив спадкових прав.
 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 травня 2019 у справі № 362/3810/16-ц (провадження № 61-816св19) зроблено висновок, що «при оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити ефективне поновлення порушеного права. Тлумачення частини четвертої статті 362 ЦК України свідчить, що при визнанні недійсним договору купівлі продажу, який порушує переважне право, жодним чином не відновлюються інтереси особи, переважне право якої порушене. Переважне право за таких умов і не може бути захищеним, оскільки, визнання правочину недійсним вчиненого з порушенням переважного права не відновлює порушеного переважного права, тому що договір купівлі-продажу не завжди є наслідком реалізації переважного права і немає будь-яких передумов для зобов`язання співвласника для укладення договору. Також відсутні гарантії для покупця частки (депозит при переведенні прав та обов`язків) щодо отримання сплачених коштів».
 
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). 
 
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
 
Встановивши, що  ОСОБА_1 не довів підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені рішення залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              В. І. Крат
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков