УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 травня 2020 року
м. Київ
справа № 336/4263/17
провадження № 51-2168ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2020 року щодо 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше судимого: вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 
04 квітня 2016 року за ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки,
засудженого за ч. 2 ст. 190 КК.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 
06 квітня 2018 рокуОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні 
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Відповідно до ст. 71 КК до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року, остаточно призначено  ОСОБА_5 покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 років 
1 місяць.  
Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено обчислювати з часу його фактичного затримання.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у злочині, вчиненому за таких обставин. 
03 липня 2017 року приблизно о 3 годині 30 хвилин ОСОБА_5 , перебуваючи біля торгівельного центру «АТБ» по вул. Чарівній, 145-Б в м. Запоріжжі, з метою заволодіння чужим майном попросив для здійснення телефонного дзвінка у ОСОБА_6 належний останньому мобільний телефон «Samsung», вартістю 1000 грн, після чого, разом з вказаним телефоном зник з місця вчинення злочину, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду у зазначеному розмірі.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 10 лютого 2020 року вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_5 залишив без змін. 
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник, вказуючи на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати 
і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Стверджує, що судами 
не враховано ряду обставин, які мають суттєве значення, а саме те, що 
ОСОБА_5 працював з 05 квітня 2018 року та добре характеризується за місцем роботи, до моменту його фактичного затримання проходив військову службу 
за контрактом у Збройних Силах України та у зв`язку з цим мав можливість надавати матеріальну допомогу своїм непрацездатним діду та бабі. Крім того, суд першої інстанції не врахував те, що ОСОБА_5 мав роботу та власний дохід, а тому до нього можливо було застосувати покарання у виді штрафу. На думку, захисника, зазначені обставини не були враховані судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_5 про них не запитували, а захисника він не мав. Також суд апеляційної інстанції не взяв до уваги позицію потерпілого щодо можливості призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання у виді штрафу, яке можна було б виконувати окремо від призначеного за попереднім вироком.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла такої думки.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову 
у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК, за обставин, зазначених у вироку, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником 
не оспорюються.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку районного суду вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 проводився із дослідженням всіх наданих стороню обвинувачення доказів, оскільки засуджений під час судового розгляду фактично своєї винуватості не визнав.
Що стосується призначеного покарання, яке, на думку захисника є суворим, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Положеннями ст. 65 КК передбачено, що при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, 
що обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Зазначених вимог закону суд дотримався. 
Зокрема, при призначенні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції згідно 
з вимогами ст. 65 КК достатньою мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК належать до злочинів середньої тяжкості, фактичні обставини вчиненого, зокрема, наслідки – протиправне позбавлення потерпілого права на майно, а також відомості про особу винуватого: повнолітній, не інвалід, не працює, не навчається, на психіатричних та наркологічних обліках не перебуває. Відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Крім того, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_5 вчинив злочин у період іспитового строку, встановленого вироком Шевченківського районного суду 
м. Запоріжжя від 04 квітня 2016 року за ч. 2 ст. 289 КК.
З урахуванням усіх обставин справи суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства та обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Також суд правильно призначив ОСОБА_5 остаточне покарання на підставі положень статті 71 КК.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження 
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на вирок суду першої інстанції, зокрема і щодо призначеного покарання, належним чином перевірив викладені у ній доводи і визнав їх необґрунтованими, мотивував своє рішення та зазначив підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується й колегія суддів касаційного суду. Разом із тим, вважає за необхідне зазначити, 
що ті обставини, що засуджений працював з 05 квітня 2018 року та добре характеризується за місцем роботи, до моменту його фактичного затримання проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України та у зв`язку з цим мав можливість надавати матеріальну допомогу своїм непрацездатним діду та бабі, а також те, що суди не взяли до уваги позицію потерпілого щодо можливості призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, то вони самі по собі не можуть розцінюватись як обставини, які беззаперечно впливають на розмір призначеного засудженому покарання.
Зважаючи на зазначене, покарання, призначене  ОСОБА_5 , є необхідним 
і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Крім того, неспроможними є доводи захисника про те, що під час судового розгляду кримінального провадження місцевим судом засуджений не знав, що до нього може бути застосовано покарання у виді штрафу, яке він мав можливість реально виконати, оскільки не мав захисника.
Так, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що ОСОБА_5 під час судового розгляду клопотання про залучення захисника не заявляв, особисто угоду із захисником не укладав, а обставин, які б виявили необхідність в обов`язковій участі захисника немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були би підставами для скасування 
чи зміни судових рішень, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 не вбачає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого 
ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду 
м. Запоріжжя від 06 квітня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду 
від 10 лютого 2020 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                     ОСОБА_3