Постанова
Іменем України   
 
11 червня2020 року
м. Київ
 
справа № 148/680/17
провадження № 61-43431св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Тульчинська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 25 липня 2018 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Стадника І. М., Рибчинського В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до          ОСОБА_2 , Тульчинської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 .
02 грудня 2016 року Тульчинською державною нотаріальною конторою видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким після смерті ОСОБА_3 у власність ОСОБА_2 перейшло спадкове майно, яке складається із: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під  АДРЕСА_1 . Житловий будинок загальною площею 109,0 кв. м, жилою площею 56,3 кв. м, який в плані позначається під літ. «А», веранда «а», прибудова «а1», веранда «а2», навіс «в3», навіс «в4», гараж «Б», сарай «В», погріб «в/під», сарай «Г», сарай «г», убиральня «Д», огорожа 1, 2, ворота 3, 4.
Вказувала на те, що згідно з договором купівлі-продажу, посвідчений                06 серпня 1965 року державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори Самоєнко Н. П. за реєстром № 2631 та зареєстрованого у КП «Тульчинське бюро технічної інвентаризації» 15 жовтня 1965 року в книзі № 109, ОСОБА_3 купив житловий будинок, до складу якого входив сарай і погріб. Інших господарських будівель і споруд біля житлового будинку не було.
Зазначала, що вона, проживаючи у вказаному житловому будинку разом зі своїм чоловіком, у період 1985-1988 років побудувала прибудову «а1», веранду «а2», навіс «а3», гараж «Б», сарай «г», убиральню «Д», маючи намір в подальшому ввести здійснені прибудови в експлуатацію, отримати правовстановлюючий документ на них і проживати там разом із сім`єю. Але через смерть її чоловіка здійснені прибудови так і не були введені в експлуатацію і залишились неузаконеними. Те, що вказані будівельні роботи були здійснені саме у період 1985-1988 років, підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, де вказані саме такі роки побудови.
Зазначала, що між нею та ОСОБА_3 була домовленість про те, що вказані прибудови в подальшому будуть узаконені нею з передачею їх у її власність.
Таким чином, у свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_4 , було неправомірно включено частину нерухомого майна, яке є самочинним будівництвом і не введено в експлуатацію, що не може тягнути за собою виникнення права власності, так як не перебувало у власності спадкодавця.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 182, 331, 1301 ЦК України, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 02 грудня 2016 року Тульчинською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-2149 на ім`я           ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 квітня 2018 року у складі судді Ковганича С. В. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 02 грудня 2016 року Тульчинською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-2149 на ім`я ОСОБА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що після смерті ОСОБА_3 до ОСОБА_2 не перейшло право власності на самочинно збудовані об`єкти: веранду «а», прибудову «а1», веранду «а2», навіс «в3», навіс «в4», гараж «Б», сарай «В», погріб «в/під», сарай «Г», сарай «г», убиральну «Д», огорожу 1, 2, ворота 3, 4, що є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.
Також суд першої інстанції зазначив, що підстава, яка слугувала для видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 , а саме рішення суду про зобов`язання нотаріуса видати таке свідоцтво, відпала, так як рішення суду скасовано, і встановлено порушення прав ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 25 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не довела, що спірні будівлі належать саме їй та є самочинними, а також, що зазначення у свідоцтві про право на спадщину прибудови «а1», веранди «а2», навісу «а3», гаражу «Б2, сараю «Г», убиральні «Д» порушує її права.
Також не може бути підставою для визнання недійсним спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом те, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року скасовано рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 04 листопада 2016 року, на підставі якого ОСОБА_2 видано оспорюване свідоцтво.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні її позову, допустив порушення норм процесуального права.
Вказувала на те, що ні вона, ні її представник не отримували копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги, не були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи. Про розгляд справи в апеляційному суді її представнику стало відомо зі слів представника іншої сторони.  Крім того, її представник мав намір заявити клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю копії апеляційної скарги, однак апеляційний суд, не заслухавши заяв і клопотань, одразу перейшов до розгляду справи по суті.
Внаслідок порушення процесуального порядку розгляду справи в апеляційному суді були порушені її права та вона була позбавлена можливості належним чином реалізувати свої процесуальні можливості, підготуватись до судового засідання та надати відповідні докази.
Крім того, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не врахував, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року у справі                   № 148/2105/16-ц встановлено порушення її прав оспорюваним нею свідоцтвом про право на спадщину за заповітом.
А також не врахував, що постановою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 148/2418/15-ц за позовом її та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання спірного будинку спільною власність подружжя (їх батьків)  рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 травня      2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 13 червня        2016 року в частині відмови у задоволенні її позову скасовано та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 13 квітня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .
 
Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу                       від 06 серпня 1965 року за життя ОСОБА_3 придбав житловий будинок по АДРЕСА_2 , до складу якого входив сарай і погріб.
 
ОСОБА_1 також проживала у вказаному житловому будинку.
 
У період 1985-1988 років побудувано прибудову «а1», веранду «а2», навіс «а3», гараж «Б», сарай «г», убиральню «Д», що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок, де вказані саме такі роки побудови.
 
Згідно з нотаріально посвідченим заповітом від 21 грудня 2006 року         ОСОБА_3 заповів все своє майно ОСОБА_2 
 
19 жовтня 2012 року на адресу Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_2 про те, що він є спадкоємцем усього майна ОСОБА_3 за заповітом, проте від прийняття належної йому спадщини він відмовляється та на неї не претендує, і претензій до того, щоб свідоцтво про право на спадщину за законом було видано на ім`я дочки померлого, ОСОБА_1 , він не має.
 
Також 19 жовтня 2012 року на адресу Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява від ОСОБА_1 про те, що вона бажає прийняти спадщину за законом на усе майно, яке залишилося після смерті її батька ОСОБА_3 , в зв`язку з чим було заведено спадкову справу № 835/2012          від 19 жовтня 2012 року.
 
27 жовтня 2012 року на адресу Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_2 про те, що він є спадкоємцем усього майна ОСОБА_3 за заповітом і це майно він приймає.
 
02 грудня 2016 року державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори  Тимчик Н. Ф. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . Згідно правовстановлюючого документу та технічного паспорту на житловий будинок, на земельній ділянці розташовано житловий будинок загальною площею 109,0 кв. м, жилою площею 56,3 кв. м, який в плані позначається під літ. «А», веранда «а», прибудова «а1», веранда «а2», навіс «в3», навіс «в4», гараж «Б», сарай «В», погріб «в/під», сарай «Г», сарай «г», убиральня «Д», огорожа 1, 2, ворота 3, 4.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
 
У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
 
Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
 
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до положень статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.
Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
 
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня           2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано на спадкове майно, яке не належало спадкодавцю, оскільки є самочинним будівництвом, а саме на: прибудову «а1», веранду «а2», навіс «а3», гараж «Б», сарай «г», убиральню «Д», які збудовані нею та її чоловіком у період               1985-1988 років.
 
У справі, що переглядається, установлено, що житловий будинок позивачу не належить, земельна ділянка для будівництва за адресою спірного нерухомого майна їй також не виділялась. Позивач не надала доказів того, що споруди: прибудова «а1», веранда «а2», навіс «а3», гараж «Б2, сарай «Г», убиральна «Д», були збудовані нею та її чоловіком, або ж за їх рахунок та належать саме їй й є самочинними.
 
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину було видано державним нотаріусом згідно з вимогами закону, оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину за заповітом не порушені права та інтереси позивача, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.
 
Крім того, слід зазначити, що відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.
Безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення її прав у зв`язку з тим, що її належним чином не було повідомлено про розгляд справи у суді апеляційної інстанції. У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 25 липня 2018 року був присутнім її адвокат Мовчан В. В., що підтверджується протоколом судового засідання від 25 липня 2018 року           (а. с. 236).
 
Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
 
При цьому, під час судового засідання у суді апеляційної інстанції адвокат позивача Мовчан В . В. не заявляв клопотань про відкладення розгляду справи або про оголошення перерви у судовому засіданні у зв`язку з неотриманням ОСОБА_1 копії апеляційної скарги та не повідомленням  її про розгляд справи у суді апеляційної інстанції. 
 
Крім того, вказані у касаційній скарзі порушення процесуального закону не призвели до неправильного вирішення спору.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну  скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 25 липня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:   	Ю. В. Черняк     І. А.  Воробйова      Р. А.  Лідовець