Справа № 147/641/19
Провадження № 22-ц/801/712/2020
Категорія: 33
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дудіков А. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Марчук В. С.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», в інтересах якого діє представник - адвокат Добринь Ярослав Олексійович, на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дудікова А. В. в смт. Тростянець Вінницької області у порядку спрощеного провадження без участі сторін, 
у цивільній справі № 147/641/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про стягнення коштів, 

встановив:
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Тростянецького районного суду Вінницької області з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 21.04.2017 між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (далі - ТОВ «Автокредит Плюс») було підписано договір про приєднання до публічного договору №АВН0А!00000025 у вигляді заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу на умовах, визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті Компанії www. ІНФОРМАЦІЯ_1 .ua. За цим Договором лізингодавець передає лізингоодержувачу в лізинг - автомобіль відповідно до Специфікації, викладеної у Додатку №1, строк лізингу 36 місяців. Згідно з додатком №2 до договору про надання фінансового лізингу, сторонами погоджено графік та суми платежів за договором №АВН0А!00000025. На виконання умов договору відповідач ТОВ «Автокредит Плюс» передав позивачу автомобіль ВАЗ 210994, 2008 року випуску, згідно з Додатком №1 до Договору, після внесення авансового платежу у розмірі 30400 грн. Окрім того, згідно з додатком №2 до Договору ОСОБА_1 вносились платежі у розмірах згідно з графіком на загальну суму 33 384 грн. Загальна сума сплачених позивачем коштів ТОВ «Автокредит Плюс» становить 60 299,27 грн. Після несплати періодичних платежів, відповідач почав погрожувати позивачу та надіслав лист від 05.04.2019 про заборгованість, яка значно перевищує вартість предмету лізингу. ОСОБА_1 було повернуто автомобіль ТОВ «Автокредит Плюс», згідно з актом прийому-передачі від 06.04.2019. Позивач зазначив, що спірний договір лізингу, в порушення вимог ст. 220 ЦК України, не посвідчений нотаріально, що є підставою для визнання цього договору нікчемним з відповідним настанням наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України, а тому просив стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на його користь 60 299,27 грн. та понесені ним судові витрати. 
Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 січня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 60 299 (шістдесят тисяч двісті дев`яносто дев`ять) грн. 27 коп.
В задоволенні решти позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд мотивував своє рішення тим, що укладений договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Враховуючи те, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам закону щодо форми правочину в частині обов`язкового нотаріального посвідчення, а отже, є нікчемним; умови договору є несправедливими і порушують принцип добросовісності, а тому мають місце правові підстави для визнання договору нікчемним та стягнення у відповідності до статті 216 ЦК України, з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь позивача сплаченої суми у розмірі 60 299,27 грн., а саме в межах заявлених позовних вимог. Оскільки позивачем не було подано договору про надання правових послуг, квитанції про сплату гонорару, акту приймання-передачі наданої допомоги, а тому суд визнав за необхідне відмовити ОСОБА_1 у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 052,50 грн.
В апеляційній скарзі представник ТОВ «Автокредит Плюс» - адвокат Добринь Я. О. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вважає його незаконним, оскільки висновки суду є хибними, такими що не відповідають нормам матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо встановлення нікчемності правочину оскільки правило ч. 2 ст. 806 ЦК України відсилає до загальних положень про найм ( оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, тоді як ч. 2 ст. 799 ЦК України передбачає нотаріальне посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи. Однак положення ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», яка є спеціальною нормою порівняно з ч. 2 ст. 799 ЦК України, дає перелік істотних умов договору лізингу, де відсутня така вимога щодо форми правочину як обов`язкове нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу, а містить лише вказівку про його письмову форму. Тобто достатнім є укладення такого договору у простій письмовій формі, що і було зроблено сторонами. Також вказує, що висновок суду щодо застосування наслідків нікчемності правочину не ґрунтується на законі. Судом першої інстанції не було враховано, що складовою лізингового платежу за договором є плата за користування предметом лізингу, яка є платою за користування наймачем (позивачем) майном, переданим в лізинг. Отже, враховуючи те, що лізинговий платіж включає в себе плату за користування предметом лізингу, тому суд, у разі застосування реституції, має стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за недійним договором лізингу, але за виключенням 9 053,24 грн., які є платою за користування наймачем майном.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Таганцов Б. А. надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір лізингу, укладений між сторонами обов`язково має бути нотаріально посвідчений. Вважає доводи скаржника про те, що висновки суду першої інстанції щодо застосування наслідків нікчемності правочину не ґрунтується на законі, такими що не підлягають задоволенню, оскільки у разі визнання вказаного договору лізингу нікчемним мають бути застосовані наслідки недійсності правочину, а саме: позивачу мають бути повернуті сплачені ним грошові кошти у розмірі 60 299,27 грн., а саме в межах заявлених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Судом встановлено, що 21.04.2017 за №АВН0А!00000025 між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит плюс» укладений договір фінансового лізингу, за яким відповідач, як лізингодавець, зобов`язується, передати за плату у лізинг позивачу, як лізингоодержувачу, транспортний засіб автомобіль ВАЗ 210994-20 седан/лифтбек 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 74 000 грн., строк лізингу 36 місяців. Розмір авансового платежу - 30 400 грн.(а.с.7-9).
Відповідно до специфікації та акту приймання-перендачі, який є Додатком №1 до Договору фінансового лізингу, вартість автомобіля ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, становить 74 000 грн. (а.с.8).
Розмір щомісячних платежів за спірним договором лізингу передбачений сторонами у Додатку №2 до Договору лізингу, який становить графік щомісячних лізингових платежів (а.с.10).
Як вбачається з копій квитанцій, наданих позивачем, ОСОБА_1 було внесено на рахунок відповідача, у період з 12.06.2017 по 17.12.2018 - 33 384,99 грн.(а.с.26-31).
Ухвалою суду від 05.12.2019 витребувано від ТОВ «Автокредит Плюс» для огляду в судовому засіданні: оригінал заяви про приєднання до публічного договору №АВНОА!00000025 від 21.04.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс»; оригінал додатків №1 та №2 до договору №АВНОА!00000025 від 21.04.2017, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс»; інформацію про суми коштів, внесені позивачем ОСОБА_1 на рахунки ТОВ «Автокредит Плюс»; інформацію про суми коштів, які є платою за користування предметом лізингу по договору №АВНОА!00000025 від 21.04.2017 між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс»; оригінал актів приймання - передачі автомобіля між ОСОБА_1 та ТОВ «Автокредит Плюс».
На виконання вимог ухвали суду від 05.12.2019 директором ТОВ «Автокредит Плюс» 08.01.2020 було подано до суду копію заяви про приєднання до публічного договору, копію специфікації та акт приймання-передачі, виписку по рахунку.
З виписки по рахунку № НОМЕР_2 за період з 01.05.2017 по 26.11.2019 вбачається, що ОСОБА_1 04.05.2017 на рахунок ТОВ «Автокредит Плюс» було внесено авансовий платіж на автомобіль ВАЗ НОМЕР_3 у розмірі 30 400 грн. та лізингові платежі за договором №АВНОА!00000025 від 21.04.2017, за період 13.06.2017 по 25.03.2019 в розмірі 35 884,99 грн., що становить загальну суму внесених коштів - 66 284,99 грн. (а.с.122-124).
06.04.2019 на вимогу ТОВ «Автокредит Плюс», у зв`язку з заборгованістю по виконанню договору, ОСОБА_1 повернув лізингодавцю предмет лізингу - автомобіль ВАЗ 210994, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.9).
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що укладений 21.04.2017 договір фінансового лізингу, об`єктом якого є автомобіль ВАЗ 210994, 2008 року випуску, всупереч статті 799 ЦК України не було нотаріально посвідчено, а тому такий договір відповідно до положень статті 220 ЦК України є нікчемним.
Судова колегія погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг".
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Частиною 1 статті 807 ЦК України встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів
Суд першої інстанції вірно встановив, що виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу №АВНОА!00000025 від 21.04.2017 за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судовим розглядом встановлено та визнається сторонами справи, що договір фінансового лізингу №АВНОА!00000025 від 21.04.2017 нотаріально посвідчений не був.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний договір є нікчемним, тобто його недійсність встановлена законом, у зв`язку з недодержанням сторонами вимог закону щодо його нотаріального посвідчення.
При цьому посилання апеляційної скарги на положення статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", відповідно до якої, на думку апелянта, договір лізингу має бути укладений лише у письмовій формі, відхиляються колегією суддів, адже вказаною нормою не обмежується можливість законодавчого встановлення додаткових вимог до форми договору фінансового лізингу за наявності відповідних підстав, зокрема, з урахуванням суб`єктного складу та предмету договору.
Також не можна погодитися з доводами відповідача про те, що пріоритетним в даному випадку є принцип свободи договору, адже закріпивши вказаний принцип, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч. ч. 1,2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконані й роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Згідно з п. п. 7, 10 Постанови пленуму ВСУ N 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Оскільки позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача коштів сплачених ним за договором фінансового лізингу є наслідком недійсності нікчемного правочину, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про її задоволення.
Відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що складовою лізингового платежу за спірним договором є плата за користування предметом лізингу, яка за своєю природою є платою за користування наймачем (Позивачем) майном, переданого в лізинг. Згідно Довідки, щодо розрахунку собівартості послуг з користування автомобілем 11 місяців ОСОБА_1 мав сплатити на користь ТОВ «Автокредит Плюс» 9 053,24 грн., а тому в разі реституції суд має стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за недійсним договором, але за виключенням 9 053,24 грн., які є платою за користування наймачем майном.
Проте дакі доводи відповідача є безпідставними, оскільки договір фінансового лізингу, на умови якого посилається апелянт, є нікчемним, що встановлено судовим рішенням.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 369, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», в інтересах якого діє представник - адвокат Добринь Ярослав Олексійович, залишити без задоволення.
Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 23 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.
Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.

       Головуючий                                  Ю. Б. Войтко

       Судді:                                                    І. В. Міхасішин 

                                          В. С. Марчук