Головуючий суду 1 інстанції - Мартинюк В.Б.
Доповідач -Дронська І.О.

Справа № 419/754/19
Провадження № 22-ц/810/1152/19

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року                               м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:
головуючого судді Дронської І. О.,
суддів Гаврилюка В.К., Карташова О. Ю.,
за участю секретаря Пономарьової В. С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 21 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Мартинюка В. Б. 21.11.2019 року в смт Новоайдар
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного сумісного майна
ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона у період з січня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала однією сім`єю у цивільному шлюбі з ОСОБА_2 . За час сумісного проживання в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З липня 2016 року вона з відповідачем ОСОБА_2 разом не проживає. У квітні 2014 року, тобто під час їх спільного проживання, відповідачем був придбаний автомобіль Nissan Patrol, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Право власності на цей автомобіль було зареєстровано за відповідачем 24.06.2016 року. Факт їх спільного сумісного проживання підтверджується фотографіями відпочинку у грудні 2012 року у Єгипті та у травні 2013 року у ОАЕ, що також підтверджується копіями закордонного паспорту з відмітками про перетин кордону. Факт спільного бюджету підтверджуються випискою з банківського рахунку позиваки, відповідного до якого вона перераховувала кошти відповідачу, відповідач перераховував кошти їй, вона поповнювала рахунок мобільного телефону відповідача. Факт спільного проживання можуть підтвердити ряд свідків. 
У липні 2014 роки вона разом з дитиною переїхала з м. Луганськ до міста Бровари. У жовні 2014 року до них також переїхав відповідач де вони мешкали однією родиною до 01 липня 2016 року, винаймаючи житло, мешкаючи спочатку у будинку АДРЕСА_1 , потім з травня 2015 року по 01.07.2016 року за адресою АДРЕСА_2 . З липня 2016 року вона разом з дитиною наймали окремо житло, що підтверджується договорами оренди. Відповідач з ними не мешкав. Під час розгляду справи про стягнення аліментів відповідач визнав факт проживання з нею до 2016 року, про що подав суду заяву.
В позові про стягнення аліментів та під час розгляду справи про стягнення аліментів вона зазначала та доказала, що витрати на дитину складають щонайменше 4800 гривень на місяць. Судом визначено аліменти у розмірі - прожиткового мінімуму на дитину, станом на сьогодні 1626 гривень. Відповідно ця сума не покриває витрат на дитину, обумовлених її розвитком та лікуванням. Тому вона вважає необхідним при поділі спільного сумісного майна відступити від рівності часток, виділивши їй 3/5 часток та оскільки 3/5 частки автомобіля неможливо виділити, вважає за можливим виділити на її користь компенсацію 3/5 часток автомобіля, що складає 160 800 гривень (268 000 / 5 X 3). Вартість майна (автомобіля), що було придбано нею та відповідачем, в період сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу складає щонайменш - 268 000 гривень (10000 доларів США по курсу НБУ станом на 01.03.2019 року - 26,8 грн).
Просила суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки з 2012 року по липень 2016 року. Визнати автомобіль Nissan Patrol, реєстраційний номер НОМЕР_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визначити, що частка ОСОБА_1 в праві спільної сумісної власності на автомобіль Nissan Patrol, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 3/5. Розділити спільне сумісне майно, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну компенсацію за 3/5 частки майна, у розмірі 160 800 гривень, в порядку поділу спільного сумісного майна.

Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 21 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного сумісного майна задоволено частково.
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 01 лютого 2012 року по 01 липня 2016 року.
Визнано автомобіль марки Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначивши частку ОСОБА_1 у власності на даний автомобіль у розмірі 1/2.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в сумі 576,30 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наявність спільного побуту та спільних друзів, спільний відпочинок, спілкування подружжя, придбання ними майна підтверджено в судовому засіданні, зокрема, показаннями допитаних свідків, а суд вважає доведеним факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з 01 лютого 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 липня 2016 року.
Оскільки судом встановлено факт проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка та жінки та придбання в цей час спірного автомобіля, то суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з визначенням частки ОСОБА_1 у власності на спірний автомобіль у розмірі 1/2, та відмовою за необґрунтованістю у задоволенні іншої частини її позовних вимог щодо збільшення часток у власності на спірний автомобіль, оскільки позивачка не надає ніяких доказів обставин, що мають істотне значення для збільшення частки, матеріали справи не містять доказів щодо вартості спірного автомобіля на момент розгляду справи, а тому вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації її права власності на частку у спірному майні задоволенню не підлягають.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду першої інстанції, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як зазначено у рішенні судом першої інстанції підтверджено у судовому засіданні, зокрема показаннями свідків, при цьому покази свідків відповідача суд першої інстанції не прийняв до уваги та безпідставно вважав їх такими, що не узгоджуються в повній мірі з дослідженими доказами та зазначивши, що інших доказів, які б підтверджували доводи сторони відповідача суду не надано.
Скаржник вважає, що саме до показань свідків позивачки необхідно ставитися критично та не приймати їх як докази оскільки свідок ОСОБА_4 є рідною сестрою позивачки ОСОБА_1 та є зацікавленою особою, оскільки робила запити по цій справі, що підтверджує її стан зацікавленою особи. Договір оренди квартири у м. Броварах також укладався між власником квартири ОСОБА_5 та свідком ОСОБА_6 , і саме в цій квартирі мешкає і позивачка.
Свідка ОСОБА_7 відповідач взагалі не знає та вважає, що ці свідки не можуть підтвердити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як не можуть підтвердити що між ними склалися усталені відносини що притаманні подружжю, пов`язання спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, наявність спільного бюджету, спільних грошових коштів, ведення спільного господарства та фактичне знаходження у шлюбних відносинах.
А тому вважає, що саме показання свідків відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які особисто були в квартирі відповідача по АДРЕСА_3 у 2011-2014 роках та відповідно з 2013 року по травень 2014 року не бачили в квартирі ні жіночих ні дитячих речей, навпаки узгоджуються в повній мірі з дослідженими доказами, а тому їх необхідно було прийняти як докази.
Скаржник вважає, що судом першої інстанції не оцінені покази свідків як в цілому, так і кожному окремо, не вмотивовано у рішенні, чому суд прийняв як докази показання свідків з боку позивачки, вирішивши, шо покази свідків відповідача не узгоджуються у повній мірі з дослідженими доказами, а тому не можуть бути прийняті судом.
Також суд першої інстанції не дослідив надані відповідачем довідки щодо його реєстрації місця проживання та довідки щодо його фактичного проживання з жовтня 2012 року без реєстрації у квартирі, яка належить його батьку за адресою: АДРЕСА_4 , де відповідач мешкав один.
Суд першої інстанції не дослідив довідку про те, що позивачка є власником квартири в якій вона зареєстрована та постійно мешкала за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується інформаційною довідкою та копією паспорта позивачки, що знаходяться в матеріалах справи.
При цьому скаржник визнає, що у грудні 2012 року він познайомився з позивачкою, вони мали гарні дружні стосунки, потім мали інтимні стосунки, спілкувалися по роботі, оскільки працюють адвокатами, але разом з позивачкою однією сім`єю він не проживав, кожен жив у своїй квартирі. У 2012 році та 2013 році вони відпочивали у Єгипті та ОАЕ, але сплачував кожен за себе за свої особисті кошти. ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачка народила сина ОСОБА_10 , батьком якого він є. У березні 2014 року позивачка разом з їх сином переїхала жити до своєї рідної сестри до м. Бровари, а він у кінці 2014 року, у зв`язку з проведенням АТО з м. Луганська переїхав жити до м. Київа, а з березня 2015 року він, позивачка та їх син стали мешкати разом у м. Бровари, саме з цього часу вони були пов`язані спільним сімейним бюджетом та проживали як чоловік та жінка, але без реєстрації шлюбу. Разом вони проживали по липень 2016 року. У справі про стягнення з нього аліментів на утримання сина, він подав до суду заяву та визнав, що до липня 2016 року він проживав разом з ОСОБА_1 , але в цій заяві він не зазначав, з якого часу вони разом проживали однією сім`єю.

Щодо визнання автомобіля марки Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю скаржник зазначає, що однією сім`єю з позивачем ОСОБА_1 у період з січня 2012 року по квітень 2014 року не мешкали, а мешкали однією сім`єю у м. Бровари з березня 2015 року. У зазначений період з січня 2012 року по квітень 2014 року таких відносин, що притаманні подружжю не було, як не було і пов`язання спільним побутом, не було взаємних прав та обов`язків, спільного сумісного бюджету, спільних грошових коштів, ведення спільного господарства, фактичного знаходження у шлюбних відносинах.
Скаржник вважає, що судом першої інстанції не встановлено, за які саме грошові кошти відповідачем був придбан спірний автомобіль, оскільки ніяких доказів, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 на час придбання автомобіля- квітень 2014 року, право власності на який зареєстровано 24.06.2014 року, склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Скаржник зазначає, що 24.09.2011 року, взагалі ще до знайомства з позивачем ОСОБА_1 , він за власні особисті кошти у розмірі 15000 доларів США, що на той час складало 119605 грн за курсом НБУ, придбав автомобіль AUDI A6 2.5 TDI QUATTRO , номерний знак НОМЕР_1 , тому цей автомобіль був його особистою приватною власністю.
18.02.2014 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_11 вказаний автомобіль за 9500 доларів США, що в еквіваленті на той час складало 83600 грн, що підтверджується розпискою ОСОБА_11 .
Крім того, продаж 18.02.2014 року цього автомобіля за 9500 доларів США, що еквіваленто 83600 грн підтверджується даними Українського сайту продажу автомобілів його сторінки та фотокартками цього автомобіля, що знаходяться в матеріалах справи, та яким суд першої інстанції оцінки не надав.
Державний номерий знак НОМЕР_1 з автомобіля AUDI A6 2.5 TDI QUATTRO ОСОБА_2 залишив на своє ім`я для наступного автомобіля, який він мав придбати, що передбачено правилами державної реєстрації та обліку автомобілів. Даний факт суд першої інстанції залишив поза увагою, не дослідив, оцінку не надав.
З лютого 2014 року по квітень 2014 року різко став зростати курс долара США по відношенню до гривні України і станом на 12 квітня 2014 року особисті грошові кошти ОСОБА_2 з продажу вищезазначеного автомобіляу розмірі 9500 доларів США стали в еквіваленті до гривні складати 120261 грн, відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 12.04.2014 року.
12.04.2014 року ОСОБА_2 за власні особисті кошти в сумі 81200 грн купив у ОСОБА_12 автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , про що ОСОБА_12 складено розписку.
Відповідно до довідки-рахунку від 12.04.2014 року Серії ВІА № 301922, виданої «Авто- Фортуна» ОСОБА_2 , йому продано і видано автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , вартістю 81200 грн, адреса Луганська область, Слов`яносербський район, с Трьохізбенка, копія довідки знаходится в матеріалах справи, але цю довідку-рахунок та розписку ОСОБА_12 , як письмові докази суд не дослідив, оцінки не надав.
Відповідно до облікової картки № 38026835 від 08.04.2014 року ВРЕР ДАІ УМВС в Тернопольській області за дорученням ОСОБА_12 знято з обліку для реалізації автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , але цю довідку суд першої інстанції як письмовий доказ не дослідив, оцінку не надав.
Державний номерий знак НОМЕР_1 , залишений ОСОБА_2 на своє ім`я, був присвоєний з проданого ним автомобіля AUDI A6 2.5 TDI QUATTRO придбаному автомобілю Nissan Patrol, так як це передбачено правилами державної реєстрації та обліку автомобілів.
17.04.2014 року автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 номерний знак НОМЕР_1 був зареєстрований на ОСОБА_2 в Центрі ДАІ № 4401 м. Луганська, про що було видано тимчасове свідоцтво про реєстрацію, а 24.06.2014 року йому було видано постійне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, копія якого знаходиться в матеріалах справи, але суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та оцінку не надав. Факт продажу та придбання вищезазначених автомобілів підтверджено довідкою № У-339 від 08.12.2018 року Територіального сервісного центру № 3242 Регіонального сервісного центру в Київській області МВС України.
На підставі зазначеного скаржник вважає, що довів факт того, що 14.04.2014 року він купив автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 за грошові кошти в сумі 81200 грн, які належали йому особисто та були отримані з проданого за 9500 доларів США належного ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності автомобіля AUDI A6 2.5 TDI QUATTRO ,1996 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , що в еквіваленті дорівнювались 120261 грн за офіційним курсом НБУ станом на 12.04.2014 року, тому автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 номерний знак НОМЕР_1 є приватною власністю ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_1 у своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 зазначила, що доводи ОСОБА_2 не спростовують факту їхнього сумісного проживання, а саме те, що з лютого 2012 року до 01 липня 2016 року, у тому числі в період придбання спірного автомобіля Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 номерний знак НОМЕР_1 вони з відповідачем проживали однією сім`єю, вели спільний побут, мали спільні витрати, позивачка приймала участь в утриманні житла відповідача, вони підтримували дружні стосунки з їхніми родичами з обох боків та спільними знайомими, мали спільний бюджет, у цих відносинах у них народилась дитина та вони будували спільне життя разом та ними було придбано спільне майно, а саме автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 номерний знак НОМЕР_1 . Вимог про визнання спірного майна особистою власністю відповідача ОСОБА_2 не заявляв, тому його твердження про те, що спірний автомобіль є його особистою власністю є безпідставними. Інші доводи апеляційної скарги позивачка також вважає такими, що не заслуговують на увагу.
У свою чергу позивачка ОСОБА_1 , також не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволення її позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на її користь матеріальної компенсації за 3/5 частки майна – спірного автомобіля, у розмірі 160800 грн в порядку поділу спільного сумісного майна, подано апеляційну скаргу, в якій ОСОБА_1 посилається на те, що в цій частині рішення суперечить нормам матеріального та процесуального права та прийняте в цій частині при неправильному дослідженні судом першої інстанції доказів і встановленні обствин у справі, скаржниця просила змінити рішення суду першої інстанції в цій частині та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь кошти матеріальної компенсації за Ѕ частку майна у розмірі 40600 грн в порядку поділу спільного сумісного майна.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 обгрунтована тим, що мотивуючи рішення суд першої інстанції в частині відмови у стягненні компенсації виходив з того, що матеріали справи не містять доказів щодо вартості спірного автомобіля на момент розгляду справи, але виходячи з доказів, наявних в матеріалах справи, вказаний автомобіль був придбаний відповідачем за 6450 доларів США у продавця ОСОБА_12 у місті Тернополі, що еквівалентно на день продажу автомобіля 81270,00 грн і ця сума узгоджується з довідкою-розрахунком від 12.04.2014 року серії ВІА 301922, виданої ПП «АВТО-ФОРТУНА», згідно з якою вартість автомобіля становить 81200 грн.
Скаржниця вважає, що суд першої інстанції не врахував, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям.
Скаржниця не тільки погодилась у судовому засіданні з сумою вартості транспортного засобу, який зазначив відповідач, але й визнала цю обставину, а за таких умов сума вартості спірного автомобіля не підлягала доказуванню.
Щодо права на компенсацію вартості автомобіля, скаржниця вважає, що суд першої інстанції не врахував того, що констатація факту належності ОСОБА_1 Ѕ частини майна, яке неможливо виділити в натурі, ніяким чином не поновлює права ОСОБА_1 на реальний поділ сумісного майна. 
Скаржниця вважає, оскільки спірний автомобіль перебуває виключно у користуванні відповідача, тому до складу спільної сумісної власності входять кошти, у розмірі вартості частки вказаного автомобіля, а не сам транспортний засіб.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.
Від сторін на адресу апеляціного суду надійшли заяви про розгляд справи без участі останніх, а.а.с. 220, 234 т. 2.
Справу розглянуто на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі сторін. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає наступне. 
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…
Так, судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносини виникли з приводу встановлення факту спільного проживання та визначення правового режиму майна, придбаного за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наявність спільного побуту та спільних друзів, спільний відпочинок, спілкування подружжя, придбання ними майна, як вважав суд першої інстанції, підтверджено в судовому засіданні, зокрема, показаннями допитаних свідків, з яких вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зазначений вище період проживали разом як чоловік та дружина, мали стосунки, притаманні подружжю, мали взаємні права та обов`язки, піклувалися один про одного, будували спільне життя разом, при цьому судом першої інстанції зазначено, що покази свідків сторони відповідача не узгоджуються в повній мірі з дослідженими доказами, а тому не можуть бути прийняті до уваги судом.
Задовольняючи позовні вимоми ОСОБА_1  в частині встановлення юридичного факту суд першої інстанції вважав доведеним факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з 01 лютого 2012 року по 01 липня 2016 року з підстав доведеності наявності між сторонами відносин притаманних подружжю та саме в цей період часу сторони не перебували у іншому зареєстрованому шлюбі.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки від 14.02.2019 року № 31/12/9-777, наданої заступником начальника Регіонального сервісного центру в Луганській області станом на 01.01.2018 року за ОСОБА_2 , 24.06.2014 року зареєстрований автомобіль марки NISSAN PATROL, 1999 року випуску, зеленого кольору номерний знак НОМЕР_1 , на підставі довідки- рахунку від 12.04.2014 року серії ВІА 301922, виданої ПП «АВТО-ФОРТУНА». Вказаний автомобіль знаходиться у володінні відповідача ОСОБА_2 .
Посилаючись на положення ст. 74 СК України, та враховуючи, що позивачка просить компенсувати їй вартість 2/3 частини спільно придбаного з відповідачем майна, автомобіля марки NISSAN PATROL, 1999 року випуску, зеленого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 оскільки, як вважав суд першої інстанції, судом встановлено факт проживання її з відповідачем однією сім`єю, як чоловіка та жінки та придбання в цей час автомобіля марки Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнання цього автомобіля спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та визначення частки ОСОБА_1 у власності на автомобіль Nissan Patrol 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 1/2, при цьому відмовивши у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 щодо збільшення часток у власності на автомобіль за необґрунтованістю, оскільки позивачка не надала ніяких доказів обставин, що мають істотне значення для збільшення частки, а матеріали справи не містять доказів щодо вартості спірного автомобіля на момент розгляду справи. З цих підстав вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації її права власності на частку у спірному майні, як вважав суд першої інстанції, задоволенню не підлягають.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов поспішно, з певними порушеннями норм процесуального права щодо повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, їх вивчення та оцінки, а також неправильним застосуванням норм матеріального права щодо спірних правовідносин, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За положеннями частини другої статті 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.
Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Відповідно до правового висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
У випадку недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони.
Як вбачається з доводів позовної заяви позивачка ОСОБА_1 просила суд першої інстанції встановити факт проживання однією сім`єю її, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки з 2012 року по липень 2016 року та відповідно визнати автомобіль Nissan Patrol, реєстраційний номер НОМЕР_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки зазначений спірний автомобіль придбаний у квітні 2014 року, під час спільного проживання сторін однією сім`єю, а також визначити частку, що належить ОСОБА_13 у праві спільної сумісної власності та розподілити спільне сумісне майно з виплатою компенсації ОСОБА_1 за її частку в порядку поділу спільного сумісного майна.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період коли було придбано спірне майно.
Оскільки відповідачем ОСОБА_2 визнано проживання однією сім`єю з позивачкою ОСОБА_13 як чоловіка та жінки без шлюбу у період з березня 2015 року разом з їх сином у м.Бровари, де вони були пов`язані спільним сімейним бюджетом та проживали як чоловік та жінка, але без реєстрації шлюбу по липень 2016 року, то колегія суддів, з урахуванням часу придбання спірного автомобіля – квітень 2014 року, вважає, що зазначені обставини, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
Відповідно до доводів позовної заяви, позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує проживання однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_2 з січня 2012 року по липень 2016 року тим, що у грудні 2012 року вони разом з відповідачем відпочивали у Єгипті, у травні 2013 року – у ОАЕ, на підтвердження зазначеного у якості доказів ОСОБА_1 надала суду два фотознімки відпочинку у Єгипті та один знімок з відпочинку у Дубаї, а.с. 23, т. 1, замовлення (програма туристичного обслуговування) від 17.11.2012 року № 157 на двох осіб ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а.с. 80, т. 1.
Крім того факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 позивачка ОСОБА_1 обгрунтовує народженням їх спільної дитини, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження останнього, де батьком дитини зазначено ОСОБА_2 , а.с. 11, т. 1, а також чотирма фотознімками позивачки ОСОБА_1 та сина ОСОБА_10 разом з родичами відповідача, а.с. 24, т. 1, копією першого адркушу історії розвитку дитини ОСОБА_16 із зазначенням адреси: АДРЕСА_6 , та копією витягу з історії новонароджених, а.с. 18, т. 1, витягом з руху коштів за рахунком ОСОБА_1 щодо поповнення мобільного телефону відповідача та перерахування коштів, а.а.с. 20-22, т. 1, договорами оренди квартир у м. Бровари, а.а.с. 25-29, т. 1. 
Щодо купівлі у квітні 2014 року спірного автомобіля Nissan Patrol 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , то як доказ зазначеного, позивачка ОСОБА_1 надала суду копію витягу з ЄДР МВС України про реєстацію за відповідачем зазначеного автобобіля, а.с. 55, т. 1.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 зазначається, що з позивачкою він познайомився тільки у грудні 2012 року, вони мали гарні дружні стосунки, потім мали інтимні стосунки, спілкувалися по роботі, оскільки працюють адвокатами, але разом з позивачкою однією сім`єю він не проживав, кожен жив у своїй квартирі. У 2012 році та 2013 році вони відпочивали у Єгипті та ОАЕ, але за відпочинок сплачував кожен за себе за свої особисті кошти.
В обгрунтування своїх заперечень відповідач ОСОБА_2 надав докази та просив суд звернути увагу на докази, які, як вважає останній, не були досліджені та оцінені судом першої інситанції, а саме: копію свого паспорта з відповідним зазначенням місця реєстрації ОСОБА_2 у АДРЕСА_3 , а.с. 26, т. 2, довідку ПП «Луганськбудсервіс» філія №5 про фактичне проживання ОСОБА_2 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_6 , відповідно до якої за зазначеною адресою він проживав один, а.с. 32, т. 2, належність зазначеної квартири на праві власності батьку відповідача ОСОБА_17 , а.с. 31, т. 2, копію паспорта позивачки ОСОБА_1 із зазначенням зареєстрованого місця її проживання: АДРЕСА_5 , а.с. 33, т. 2, яка належить на праві власності ОСОБА_1 з 02.06.2008 року, а.с. 103, т. 1, а також довідки переміщених осіб ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з яких вбачається, що вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5 , а.с. 12, т. 1, витяги з Єдиного Реєстру Адвокатів України з яких вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 займаються індивідуальною адвокатською діяльністю, а.а.с. 37-39, т. 2, рахунок на оплату №13 від 19.11.2012 року на суму 3563,00 грн позивачки ОСОБА_1 за договором №157 від 17.11.2012 року за туристичну послугу у кількості 1 шт, а.с. 82.
Щодо дитини ОСОБА_2 , то відповідач-скаржник визнає факт свого батьківства, але наполягає, що ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_3 не проживали разом з ним за адресою: АДРЕСА_6 , що, як відповідач вважає, підтверджується довідкою ПП «Луганськбудсервіс» філія № 5, але позивачку з дитиною він відвозив до своїх батьків у с. Трьохізбенку, оскільки бажав показати їм онука. Однією сім`єю відповідач став спільно проживати з позивачкою тільки у період з березня 2015 року по липень 2016 року у м. Бровари.
Щодо спірного автомобіля, то відповідачем ОСОБА_2 у якості доказів надані довідка територіального сервісного центру № 3243 МВС України про те, що в період з 01.01.2014 року по теперішній час з обліку для реалізації знято автомобіль AUDI A6 2.5 TDI QUATTRO номерний знак НОМЕР_1 , дата операції -18.02.2014 року, який було зареєстровано на ОСОБА_2 24.09.2011 року, а.с. 42, т. 2, розписка ОСОБА_11 від 18.02.2014 року про те, що ОСОБА_2 продав ОСОБА_11 за 9500 доларів США, 1 долар - 8,8 грн, автомобіль AUDI A6 2.5 TDI QUATTRO, що в еквіваленті на той час складало 83600 грн, а.с. 11, т. 2, облікова картка № 38026835 від 08.04.2014 року про зняття з обліку для реалізації автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , що зареєстрований за ОСОБА_12 , а.с. 47, т. 2, розписку ОСОБА_12 від 12.04.2014 року про те, що ОСОБА_12 продав ОСОБА_2 автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 за 6450 доларів США, що станом на 12.04.2014 року еквівалентно 81270 грн (12,6 грн за 1 долар), а.с. 10, т. 2, довідка-рахунок від 12.04.2014 року Серії ВІА № 301922, виданої «Авто- Фортуна» ОСОБА_2 про те, що йому продано і видано автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 вартістю 81200грн, адреса Луганська область, Слов`яносербський район, с. Трьохізбенка, а.с. 48, т. 2, довідка територіального сервісного центру № 3243 МВС України про те, що згідно Єдиного державного реєстру МВС за ОСОБА_2 значиться автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , дата реєстрації 17.04.2014 року, а.с. 42, т. 2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_4 , власник ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 область, с. Трьохізбенка, а.с. 49, т. 2.

Аналізуючи надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що надані позивачем фотознімки відпочинку з відповідачем у грудні 2012 року у Єгипті та у травні 2013 року в ОАЕ, а також замовлення (програма туристичного обслуговування) від 17.11.2012 року № 157 не спростовують доводів відповідача, про те, що спільний відпочинок не може свідчити про проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ведення сторонами спільного господарства, наявності в сторін спільного сумісного бюджету, проведення спільних грошових витрат, оскільки відповідачем належними доказами доведено, що відпочинок сплачувався кожним за себе за свої особисті кошти, що підтверджується рахунком на оплату №13 від 19.11.2012 року на суму 3563,00 грн за туристичну послугу, сплачену ОСОБА_1 за одну туристичну послугу.

Зазначений довід відповідача належними доказами позивачкою не спростовано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що спільне проведення відпочинку у грудні 2012 року та травні 2013 року, що не заперечується відповідачем, за відсутності інших ознак сім`ї, не свідчить про наявність між сторонами усталених сімейних відносин із спільним побутом та взаємними правами та обов`язками у цей період.

Також колегія суддів не приймає як належний доказ надані позивачкою ОСОБА_1 копії першого аркушу історії розвитку дитини ОСОБА_16 із зазначенням адреси: АДРЕСА_6 , та витягу з історії новонароджених, оскільки зазначена адреса записується зі слів матері.
Будь-яких доказів щодо облаштування в квартирі відповідача за адресою АДРЕСА_6 місця для проживання новонародженої дитини, відвідування за цією адресою новонародженої дитини дільничними медсестрою та лікарем, про що, як правило, робиться відповідна відмітка у медичній картці дитини, придбання необхідних для дитини речей, таких як ліжко, колиска, стіл для сповивання новонароджених тощо та доставку цих речей за зазначеною адресою, позивачкою не надано, матеріали справи не містять, при цьому факт батьківства відповідача ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_16 , та материнства ОСОБА_1 сторонами визнається, на утримання дитини відповідач сплачує аліменти, але наявність спільної дитини не є достатнім доказом наявності між батьками цієї дитини сім`ї з усіма її обов`язковими складовими та ознаками.
Також позивачкою не надано будь-яких фотознімків дитини та дитини з батьками, або спільних з відповідачем фотознимків, зроблених у квартирі відповідача, та будь-яких матеріальних доказів свого проживання з дитиною у квартирі відповідача у період до та після народження дитини, проведення будь-яких свят, днів народження тощо.
Щодо наданих позивачкою фотознімків дитини з родичами відповідача, зроблених у с. Трьохізбенка за місцем проживання останніх, то колегія суддів приймає довід відповідача про те, що визнаючи дитину, народжену ОСОБА_1 своєю, відповідач ОСОБА_2 міг відвезти сина ОСОБА_10 з метою показати дитину своїм родичам.
Факт присутності позивачки з дитиною у родичів відповідача, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Між тим, з матеріалів справи вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є адреса:  АДРЕСА_5 та зазначена квартира належить ОСОБА_1 на праві власності.
Вказана адреса була зазначена позивачкою й у довідці про взяття на облік її та дитини ОСОБА_16 як внутрішньо переміщених осіб при їх переміщенні з тимчасово непідконтрольної території України до м. Бровари.
У той час, як зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 є адреса: АДРЕСА_3 , а фактичним місцем проживання останнього – АДРЕСА_6 , у квартирі, що належить батьку останнього.
Як встановлено колегією суддів, відповідно довідки ПП «Луганськбудсервіс» філія №5 у зазначеній квартирі ОСОБА_2 проживав один без відповідної реєстрації.
Зазначена у довідці інформація належними доказами позивачкою ОСОБА_1 не спростована.
Щодо наданих позивачкою роздруківок з банківського рахунку з архіву переказів та платежів про переведення позивачкою ОСОБА_1 03.03.2014 року грошових коштів відповідачу в сумі 3000 грн та поповнення мобільного рахунку, колегія суддів вважає, що зазначене не може бути достатнім доказом наявності спільного сімейного бюджету сторін, оскільки позивачкою не зазначено, з якою метою були ці грошові кошти переведені з її платіжної картки на платіжну картку відповідача, при спільному їх проживанні за однією адресою, за доводами ОСОБА_1 , та чи були спрямовані ці грошові кошти саме на забезпечення життєдіяльності сім`ї, як і поповнення мобільного телефону через Приват24 на суму 15,66 грн та 40,91 грн без підтвердження утримувача мобільного номеру, а тому колегія суддів не має підстав для висновку про ведення сторонами спільного господарства та наявність спільного бюджету та побуту, як на тому наполягає позивачка. 
Крім того, позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо навності між сторонами спільного сімейного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого, а ніж спірного майна в інтересах сім`ї, у зазначений позивачкою період, що підлягає доведенню у цій справі.
Як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, підставою для задоволення позовних вимог для суду першої інстанції були показання допитаних свідків, при цьому показання свідків сторони відповідача судом першої інстанції не прийняті до уваги, оскільки, як зазначено судом пешої інстанції, не узгоджуються в повній мірі з дослідженими доказами.

За доводами апеляційної скарги скаржник ОСОБА_2 посилаючись на те, що судом першої інстанції не оцінені покази свідків як в цілому, так і кожного окремо, не вмотивовано у рішенні, чому суд прийняв як докази показання свідків з боку позивачки, вирішивши, шо покази свідків відповідача не узгоджуються у повній мірі з дослідженими доказами, а тому не можуть бути прийняті судом та вважає, що саме до показань свідків позивачки необхідно ставитися критично та не приймати їх як докази оскільки свідок ОСОБА_4 є рідною сестрою позивачки ОСОБА_1 та є зацікавленою особою, оскільки робила запити по цій справі, що підтверджує її стан зацікавленою особи, а свідка ОСОБА_7 відповідач взагалі не знає.

Перевіряючи зазначені доводи колегією суддів встановлено, що свідок ОСОБА_4 , як зазначає остання у судовому засіданні, дійсно є рідною сестрою позивачки ОСОБА_1 , але восени 2011 року вона переїхала до м. Київ. З пояснень останньої вбачається, що вона часто їздила до м. Луганська та знає, що з зими 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали проживати разом у квартирі ОСОБА_18 , разом відпочивали. 
Між тим, з пояснень свідка ОСОБА_4 вбачається, що їй відомо, що в липні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виїхали з Луганська в с. Трьохізбенка де жили до жовтня 2014 року, після чого разом переїхали до м. Бровари де стали разом проживали.
Але, як вбачається з доводів позовної заяви позивачка ОСОБА_1 не посилається на те, що з липня 2014 року по жовтень 2014 року вона з ОСОБА_2 жили разом у с.Трьохізбенка, а зазначає, що в липні 2014 року вона з дитиною переїхала з м. Луганська до м. Бровари, а у жовтні 2014 року до них переїхав відповідач.
Щодо зацікавленості свідка ОСОБА_4 , то колегія суддів вважає, що сам по собі факт родинних відносин між позивачкою та свідком не може свідчити про зацікавленість свідка у результаті розгляду справи, але колегія суддів погоджується з тим, що для вирішення спору між сторонами, свідок ОСОБА_4 займалась збором доказів для доведення позовних вимог позивачки ОСОБА_1 , про що свідчать запити ОСОБА_6 , як адвоката, до регіонального сервісного центу у Луганській області Міністерства внутрішніх справ щодо наявності зареєстрованих за ОСОБА_2 транспортних засобів та підстав такої реєстрації, а.с. 14, т. 1, до Державної прикордонної служби України, з посиланням на наявність між нею, як адвокатом та ОСОБА_1 договору щодо представництва інтересів у справі щодо стягнення аліментів та поділу спільного майна, а.с. 30, т. 1.
На підставі зазначеного, колегія суддів погоджується з доводами скаржника про наявність зацікавленості свідка ОСОБА_4 у результаті розгляду справи, а тому оцінює пояснення останньої критично, як такі що не відповідають встановленим колегією суддів обставинам справи.

Також колегія суддів вважає, що з аналізу пояснень свідка ОСОБА_7 не можливо однозначно вирішити питання щодо наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усталених сімейних відносин із спільним побутом та взаємними правами та обов`язками, оскільки, посилаючись на те, що у період 2012-2014 року вона постійно приходила в гості до ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 , зазначає що в квартирі бачила ОСОБА_2 та його речі, при цьому не спростувала доводів ОСОБА_2 про те, що він її не знає, щодо речей, то свідок не зазначила, що в квартирі ОСОБА_2 по АДРЕСА_3 бачила речі ОСОБА_1 та дитини. Також, посилаючись на те, що у цей період ОСОБА_2 і ОСОБА_1 хотіли купити машину, остання не зазначила, що машина у ОСОБА_2 була ще до знайомства з позивачкою, але за чиї кошти вони придбали автомобіль свідок не знає.
З пояснень свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що вони у спірний період бували у квартирі відповідача по АДРЕСА_3 , знали, що у ОСОБА_2 є дитина, а також те, що у ОСОБА_2 був автомобіль AUDI, але він його продав і купив NISSAN.

Колегія суддів вважає, що наведені пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не підтверджують підстав, з якими закон пов`язує доведеність правового статусу жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя, про що зазначено судом пешої інстанції у мотивувальній частині рішення.
На підставі зазначеного, оцінюючи зібрані у справі докази, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивачка ОСОБА_1 зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, колегія суддів вважає, що подані позивачкою докази не підтверджують факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю та існування між нею та відповідачем відносин, притаманних подружжю, у зазначений позивачкою період до березня 2015 року та на час придбання спірного автомобіля квітень 2014 року та ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, тощо.
Між тим, за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
Як встановлено колегією суддів, відповідно до мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, обгрунтовуючи підстави для визнання спірного автомобіля Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак вв НОМЕР_5 прийняв до уваги тільки факт придбання цього автомобіля ОСОБА_2 у спірний період, зазначений позивачкою ОСОБА_1 , як період спільного проживання сторін, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, та не звернув уваги на те, що звертаючись з цим позовом до суду, на підтвердження наявності підстав для застосування до спірних правовідносин сторін положень ст. 74 СК України, позивачка ОСОБА_1 не навела доводів для визнання спірного автомобіля об`єктом спільної сумісної власності та не надала належних доказів щодо придбання сторонами автомобіля Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 внаслідок своєї спільної праці з відповідачем, а також джерела набуття (кошти, за які таке майно було набуте), мети придбання автомобіля, що дозволяло би надати спірному автомобілю правовий статус спільної сумісної власності, а не особистої власності ОСОБА_2 , на чому наполягав відповідач.
Між тим, як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої власності з 24.09.2011 року належав автомобіль AUDI A6 2.5 TDI QUATTRO номерний знак НОМЕР_1 , який останнім був проданий ОСОБА_11 за 9500 доларів США 18.02.2014 року.
12.04.2014 року відповідач ОСОБА_2 купив у ОСОБА_12 автомобіль Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 за 6450 доларів США.
Як продаж автомобілю так і покупка спірного автомобілю, відповідачем ОСОБА_2 зареєстровані належним чином, про що надані належні докази, які вищезазначені колегією суддів із посиланням на відповідні аркуші справи.

Посилання на зазначені обставини щодо продажу належного на праві особистої власності автомобіля та покупки спірного автомобіля за кошти, значно меньші, ніж отриманні від продажу, позовна заява ОСОБА_1 не містить та на зазначені обставини, які підтверджені належними доказами в матеріалах справи, суд першої інстанції уваги не звернув. 

Колегія суддів вважає доведеним відповідачем ОСОБА_2 факт того, що автомобіль AUDI A6 2.5 TDI QUATTRO був проданий з метою купівлі іншого автомобіля, оскільки номерний знак автомобіля AUDI A6 2.5 TDI QUATTRO - НОМЕР_1 з самого початку був залишений ОСОБА_2 для нового автомобіля Nissan Patrol, 1999 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , який було зареєстровано за тим самим номерним знаком НОМЕР_1 .
Також, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що у порівнянні курсу долару США станом на 18.02.2014 року та 12.04.2014 року до гривні, курс гривні, за офіційним курсом НБУ, значно зменшився з 8,8 грн за 1 долар до 12.6 грн за 1 долар, що є загальновідомим та знаходиться у вільному доступі на сайті НБУ, що значно збільшило отриману відповідачем від продажу автомашини у доларах США суму у гривневому еквіваленті.
Будь-яких доказів щодо витрачання цієї суми грошових коштів на інші потреби, не пов`язані з придбанням іншої ( другої) машини, позивачкою не надано, матеріали справи не містять та судом першої інстанції не встановлено, як і не надано позивачкою будь-яких доказів щодо наявності власного доходу у спірний період та свого будь-якого вкладу у сімейний бюджет, у тому числі й своєю працею та своїми коштами для формування спільного сімейного бюджету.
Податкова інформація про майновий стан і доходи ОСОБА_1 , а.с. 84 т. 1, не стосується спірного періоду, оскільки відображає дохід позивачки за 2018 рік. Іншої інформації щодо доходів ОСОБА_1 , виконання останньої взаємних з відповідачем прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або наявність власних коштів, витрачених в інтересах сім`ї матеріали справи не містять.
Зазначені обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що, у порушення ч. 4 ст. 265 ЦПК України щодо змісту мотивувальної частини рішення, мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить зазначення усіх фактичних обставин справи, мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного сторонами щодо наявності чи відсктності підстав для задоволення позову, перелік наданих сторонами усіх доказів, відхилених судом та мотивів такого відхилення, а також мотиви відхилення незастосування норм права, на які посилалися сторони, що є порушенням норм процесуального права, на яке обгрунтовано посилався скаржник ОСОБА_2 за доводами апеляційної скарги.
На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 належними доказами не доведено факт спільного проживання з відповідачем ОСОБА_2 , як жінки і чоловіка без шлюбу у період з 01 лютого 2012 року по березнь 2015 року, що є її процесуальним обов`язком, а тому підстав вважати, що спірний автомобіль придбаний ОСОБА_2 12.04.2014 року є спільною сумісною власністю сторін у розумінні статті 74 СК України, немає як і немає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання факту спільного проживання її з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю як жінки та чоловіка з лютого 2012 року по березень 2015 року, оскільки зазначені вимоги є необгрунтованими.

Щодо періоду з березня 2015 року по 01 липня 2016 року, який визнається позивачем як час спільного проживання з позивачкою однією сім`єю з усіма ознаками сім`ї, то колегія суддів, враховуючи, що зазначений період спільного проживання визнаний сторонами та знаходиться за межами періоду придбання спірного майна, за відсутності настання юридичних наслідків для позивачки щодо спірного майна, з якими закон пов`язує необхідність встановлення юридичних фактів, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині також задоволенню не підлягають.
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні судом першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Також, на підставі зазначеного, колегія суддів вважає апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 такою, що підлягає задоволенню, оскільки зазначені останнім доводи апеляційної скарги повністю знайшли свої підтвердження при апеляційному перегляді справи.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскільки колегією суддів встановлено, що оскаржувана частина рішення суду першої інстанції, як складова рішення, яке підлягає скасуванню у повному обсязі, охоплюється таким скасуванням, при цьому колегія суддів, з урахуванням зазначених обставин, вважає за можливе не надавати додатковий правовий аналіз доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 21 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного сумісного майна відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повну постанову складено 06.04.2020 року.

Головуючий І. О. Дронська

Судді В. К. Гаврилюк

О. Ю. Карташов