Постанова
Іменем України
21 травня 2020 року
м. Київ
справа № 209/4740/16-ц
провадження № 61-45936св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року в складі судді Решетник Т. О. та постанову Апеляційного суду  Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року в складі колії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, про визнання права на здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.
Позовна заява мотивована тим, що   ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали квартиру  АДРЕСА_1 та житловий будинок на АДРЕСА_2 .
Рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 грудня 2013 року у справі № 207/451/13-ц визнано вищевказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визнано за кожним з них право на 1/2 частку цього майна, припинено право власності      ОСОБА_1 у спільній частковій власності, і на його користь стягнуто матеріальну компенсацію у розмірі 62 952,50 грн. 
Разом з тим, житловий будинок на АДРЕСА_2 придбано 14 вересня 2001 року за договором купівлі-продажу, зареєстрованим на Придніпровській товарній біржі, за 
6 000 дол. США, тому цей правочин не був нотаріально посвідчений. Проте ОСОБА_2 ухиляється від державної реєстрації права власності на вказаний будинок, щоб позбавити  ОСОБА_1 можливості поділити це майно.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 листопада 2013 року у справі № 209/5206/13-ц визнано договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку    
 АДРЕСА_2 дійсним, з подальшою реєстрацією права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за    ОСОБА_2 . Проте,   ОСОБА_2 продовжує ухилятися від реєстрації у встановленому порядку права власності на цей об`єкт нерухомості.
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просив визнати за ним нарівні з ОСОБА_2 право на здійснення державної реєстрації права власності на спільний житловий будинок 
АДРЕСА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про визнання права за позивачем на рівні із відповідачем на здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно є необґрунтованими та безпідставними, оскільки чинним законодавством визначене коло осіб, які мають право звернутися до державного реєстратора та надати відповідний перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, тому відсутні підстави для задоволення вказаних вимог позивача.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду  Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що позивачем не доведено наявність обставин та законних підстав вважати його суб`єктом права власності на спірне нерухоме майно. ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку на 
АДРЕСА_2 , укладений на Придніпровській товарній біржі 14 вересня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а питання про визнання вказаного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності не було предметом судового розгляду та позивачем не ставилось.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що спірний житловий будинок придбаний сторонами під час перебування у шлюбі та оформлений на товарній біржі на відповідача, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно, позивач має право на реєстрацію цього майна у реєстраційній службі на рівні з ОСОБА_2 .
Разом з тим, судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано договір купівлі-продажу спірного будинку дійсним, проте ОСОБА_2 ухиляється від реєстрації в установленому порядку права власності на цей об`єкт нерухомості.
Здійснення дій, спрямованих на державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, є складовою частиною права володіння, тому кожен з подружжя має право на їх здійснення, якщо інший з подружжя цього не бажає. 
Порушені права позивача підлягають захисту на підставі статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за аналогією закону і за аналогією права. 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
12 лютого 2019 року справу передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 1989 року, який розірвано рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержиснька Дніпропетровської області від 25 грудня 2000 року.
Між ОСОБА_4 та   ОСОБА_2 14 вересня 2001 року укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого остання придбала незавершене будівництво житлового будинку загальною площею 132,1 кв. м, житловою площею 60,7 кв. м, яке знаходиться на АДРЕСА_2 . Відповідно до пункту 2 вищевказаного договору готовність незавершеного будівництва житлового будинку складає 91 %, що підтверджується довідкою-характеристикою Дніпродзержинського бюро технічної інвентаризації 
від 15 червня 2001 року.
Згідно з пунктом 4 вищевказаного купівлі-продажу незавершене будівництво житлового будинку продано за 5 000 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 листопада 2013 року у справі № 209/5206/13-ц, яке набрало законної сили, договір купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого на 
АДРЕСА_2 , укладений на Придніпровській товарній біржі 14 вересня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , визнано дійсним з подальшою реєстрацією права власності на будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 .
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року у справі № 209/5781/14-ц відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на житловий будинок на  
АДРЕСА_2 .
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 
2016 року рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.
Під час розгляду справи № 209/5781/14-ц судами встановлено, що 
ОСОБА_1 звертався до реєстраційної служби щодо державної реєстрації права власності на житловий будинок за ОСОБА_2 , якому листом від 31 грудня 2013 року роз`яснено, що зареєструвати право власності на житловий будинок  АДРЕСА_2 можливо на підставі поданої заяви 
ОСОБА_2 як власника або заяви уповноваженої нею особи, з доданням необхідних документів.
Суди також встановили, що житловий будинок  
АДРЕСА_2 відповідно до технічного паспорту має загальну площу 130,5 кв. м, житлову площу 60,7 кв. м та підлягає узаконенню та (або) введенню в експлуатацію.
Згідно з технічним висновком Державного підприємства «Проектний інститут «Дніпродзержинськцивільпроект» від 20 вересня 2017 року ступінь готовності житлового будинку знаходиться на 
АДРЕСА_2 до експлуатації становить 100 %.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною другою статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Статтею 331 ЦК України визначені положення про набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва, а стаття 181 ЦК України регулює державну реєстрацію прав на нерухомість. Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положенням статтею 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Як встановлено вище, судовим рішення, яке набрало законної сили визнано дійсним договір купівлі-продажу спірного будинку з подальшою реєстрацією права власності на будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Під час розгляду справи позивач вказував, що спірне майно придбане під час перебування сторін у шлюбі, а договір купівлі-продажу оформлено на відповідача.
Відповідно до статті 22 КпШС України (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.
Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Порядок здійснення права спільної сумісної власності регулюється положеннями статей 368-372 ЦК України. Зокрема, згідно із частиною другою статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Разом з тим, предметом цього спору не є визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя і такі обставини не встановлено судами попередніх інстанцій під час розгляду справи.
Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 як на підставу свої позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_2 відмовляється зареєструвати спірне майно, яке є спільною сумісною власністю сторін, тому він позбавлений можливості володіти, користуватися, розпоряджатися належною йому часткою цього майна.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Разом з тим, у разі задоволення позовних вимог у цій справі у ОСОБА_1 не виникне право власності спільної сумісної власності на житловий будинок на АДРЕСА_2 .
Позивач не позбавлений звернутися до суду за захистом своїх прав 
у визначеному законом порядку.
Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.
Проте, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази прийняття спірного майна в експлуатацію в установленому законодавством порядку.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що спірний житловий будинок придбаний сторонами під час перебування у шлюбі та оформлений на товарній біржі на відповідача, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно, позивач має право на реєстрацію цього майна у реєстраційній службі на рівні з ОСОБА_2 , оскільки 
предметом цього спору не є визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду  Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                    І. М. Фаловська
А. І. Грушицький
В. В. Сердюк