Постанова
іменем України
11 червня 2020 року
м. Київ
справа № 572/1647/15-к
провадження № 51-5613км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
а також у режимі відеоконференції:
потерпілого                                                ОСОБА_6 ,
представника потерпілого                    ОСОБА_7 ,
розглянув  у  відкритому  судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 1 лютого 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 8 серпня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014180200000994, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 1 лютого 2019 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання.
Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 200 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 45 050 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено у зв`язку з їх недоведеністю.
Прийнято рішення щодо розподілу витрат на лікування потерпілого та на залучення експертів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 27 липня 2014 року приблизно о 20:00 керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», державний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись по вул. Першотравневій в с. Велике Вербче Сарненського району Рівненської області зі сторони вул. Набережної в напрямку нерегульованого перехрестя вулиць Першотравневої – Нової цього населеного пункту, перед початком виконання маневру повороту ліворуч з подальшим заїздом до вул. Нової, проявивши неуважність, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху, не надав дорогу мотоциклу марки «VIPER 150», без реєстраційного номерного знаку, номер рами НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному напрямку прямо, та раптово в безпосередній близькості виїхав на смугу його руху, де допустив зіткнення з вказаним транспортним засобом, водій якого був позбавлений можливості його уникнути по незалежних від нього технічних причинах.
У результаті порушення ОСОБА_8 пунктів 1.5 та 10.5 Правил дорожнього руху України відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пасажир зазначеного мотоцикла ОСОБА_6 отримав ряд тілесних ушкоджень, які в сукупності за критерієм тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння.
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 8 серпня 2019 року вирок місцевого суду залишив без змін.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення в частині вирішення цивільного позову (в частині стягнення коштів на користь ОСОБА_6 ) та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи свою позицію зазначає про відсутність будь-яких доказів того, що потерпілий зазнав моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди. Крім цього, вважає, що частина позовних вимог потерпілого про стягнення матеріальної шкоди не підтверджена документально, на що не звернув уваги місцевий суд. Також зазначає, що при вирішенні цивільного позову суд не врахував положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, ОСОБА_8 вважає, що задовольняючи позовні вимоги потерпілого, суд мав зважити на його скрутне матеріальне становище. На думку засудженого, апеляційний суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення та всупереч вимогам статей 404, 419 КПК України не перевірив наведених в апеляційній скарзі доводів, не навів належних обґрунтувань прийнятого рішення.
Позиції інших учасників судового провадження
На касаційну скаргу засудженого представник потерпілого ОСОБА_7 подав заперечення, в яких просить залишити судові рішення без зміни як законні, а касаційну скаргу – без задоволення як необґрунтовану.
Під час касаційного розгляду потерпілий ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_7 підтримали доводи, викладені у письмових запереченнях.
Прокурор ОСОБА_5 висловила аналогічну позицію щодо відсутності підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та скасування судових рішень в частині вирішення цивільного позову.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, про порушення норм матеріального та процесуального права при вирішенні цивільного позову в частині стягнення з нього на користь потерпілого ОСОБА_6 суми відшкодування моральної та матеріальної шкоди є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, котра вчинила суспільно небезпечне діяння.
Крім того, ч. 5 зазначеної норми кримінального процесуального закону встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими зазначеним Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у  зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Така шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. 
Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оцінної діяльності суду.
За вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 засуджено за те, що він під час керування транспортним засобом порушив правила дорожнього руху, в результаті чого сталася дорожньо-транспортна пригода – зіткнення з мотоциклом, на якому перебували водій ОСОБА_9 та пасажир ОСОБА_6 .
Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_6 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент заподіяння. Так, згідно з висновком судово-медичної експертизи ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді важкої закритої черепно-мозкової травми, травматичного субарахноїдального крововиливу, перелому лобної кістки зліва з переходом на основу черепа, забою-розможення головного мозку важкого ступеня, гострої внутрішньомозкової гематоми зліва, нашкірної гематоми в ділянці лобної кістки.
Установивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_8 на користь позивача ОСОБА_6 певної суми відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином.
При цьому, суди дійшли обґрунтованого висновку, що винні дії ОСОБА_8 , який, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, внаслідок чого ОСОБА_6 отримав описані вище тілесні ушкодження, викликали у потерпілого моральні страждання, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
Відповідно до позовних вимог (уточнених) завдану моральну шкоду потерпілий ОСОБА_6 оцінив у розмірі 200 000 грн, при цьому послався на передбачені ч. 3 ст. 23 ЦК України обставини.
Задовольнивши вимоги позивача у повному обсязі, місцевий суд виходив зі стану здоров`я потерпілого ОСОБА_6 , тривалості лікування та тяжкості вимушених змін у життєвих обставинах, які унеможливлюють ведення повноцінного способу життя, а також ступеня впливу наслідків отриманих травм на працездатність потерпілого.
При цьому всупереч доводам, викладеним у касаційній скарзі ОСОБА_8 , жодних сумнівів у тому, що винними діями засудженого потерпілому було заподіяно моральної шкоди, що полягає в моральних переживаннях і стражданнях, яких він зазнав у зв`язку зі завданням тілесних ушкоджень, не виникає. Як убачається з матеріалів справи, через отримані під час дорожньо-транспортної пригоди травми потерпілий став особою з інвалідністю другої групи, перебував на довготривалому стаціонарному лікуванні, переніс хірургічне втручання, не мав можливості працювати працював та залишився без засобів до існування, вимушений був витрачати час та докладати додаткових зусиль для відновлення й організації звичайного способу життя, який було порушено внаслідок дій засудженого. 
З огляду на викладене та на характер і обсяг моральних страждань потерпілого, на думку колегії суддів Верховного Суду, визначений судом розмір суми відшкодування моральної шкоди потерпілому відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.
Що стосується доводів засудженого про неправильне вирішення судом цивільного позову в частині відшкодування потерпілому матеріальної шкоди за лікування, то вони також є необґрунтованими. З вироку суду вбачається, що суд першої інстанції, з яким погодився  і апеляційний суд, приймаючи рішення про стягнення із засудженого на користь ОСОБА_6 суми у рахунок відшкодування цих збитків, визначив їх розмір з урахуванням наявних у матеріалах справи даних. Переконливих доводів про недостовірність таких даних у касаційній скарзі не наведено.
Наведені в касаційній скарзі аргументи про неправильне стягнення на користь потерпілого шкоди, завданої злочином, із засудженого ОСОБА_8 , а не страховика, є непереконливими.
Так, ст. 62 КПК України передбачено, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви до органу досудового розслідування або суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 судами першої та апеляційної інстанцій дотримано.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, до початку судового розгляду ОСОБА_6 звернувся з цивільним позовом до ОСОБА_8 у межах кримінального провадження. При цьому в його позовній заяві не було зазначено як цивільного відповідача страхову компанію. Під час судового розгляду потерпілий підтримав свій цивільний позов у повному обсязі та просив його задовольнити. Клопотання про залучення страхової компанії як цивільного відповідача сторона захисту також не заявляла.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно вирішив цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 у межах його позовних вимог, стягнувши заподіяну йому матеріальну та моральну шкоду із засудженого ОСОБА_8 .
Твердження захисника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій вирішили цивільний позов усупереч висновку Великої Палати Верховного Суду, зазначеного в постанові від 4 липня 2018 року, є непереконливими, оскільки потерпілим пред`явлено цивільний позов до засудженого, а не до страховика завдавача шкоди, якого не було залучено у цьому кримінальному провадженні як цивільного відповідача.
Усупереч твердженням ОСОБА_8 , апеляційний суд перевірив доводи, наведені в апеляційній скарзі його захисника, надав на них відповідь, достатньо вмотивував своє рішення. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
З огляду на вищевикладене та на те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 1 лютого 2019 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 8 серпня 2019 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_10                                 ОСОБА_2                             ОСОБА_3