ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua                                                       
Головуючий суддя у першій інстанції: Григорович П.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2020 року                                                                                    Справа № 640/19056/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді                       Епель О.В., 
суддів:                                              Беспалова О.О., Губської Л.В., 
за участю секретаря                     Лісник Т.В.,  
представника позивача                    Пікалової Ю.М.,
апелянта                                          ОСОБА_1 ,
представника апелянта                    Кривов`яза А.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року у справі 

за позовом            ОСОБА_2 

до                     Дарницького районного відділу 
Державної виконавчої служби міста Києва 
Головного територіального управління юстиції у м. Києві

третя особа, яка не заявляє 
самостійні вимоги 
на предмет спору: ОСОБА_1 

про                     визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

          Історія справи.
           ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м.  Києві (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови від 04.09.2019 у виконавчому провадженні № 55379234 про накладення штрафу.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року адміністративний позов було задоволено повністю.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що заборгованість позивача зі сплати аліментів виникла з 2012 року, а відповідальність у формі штрафу за несплату аліментів законодавцем введена лише з 28.08.2018, тому накладення на позивача відповідного штрафу з урахуванням періоду до 28.08.2018, суперечить статті 58 Конституції України та є протиправним. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог відповідач посилався на те, що оскаржувана позивачем постанова винесена після введення законодавцем відповідної норми, що передбачає відповідальність за несплату аліментів у вигляді штрафу та за наявності суми заборгованості для застосування штрафу в розмірі 50%.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року зазначену апеляційну скаргу було розглянуто в межах наведених у ній доводів та залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Після цього, у березні 2020 року, ОСОБА_1 , що є стягувачем у виконавчому провадженні, в межах якого відповідачем винесено оскаржувану в позивачем постанову, але не була залучена судом першої інстанції до участі в розгляді цієї справи, також звернулося з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року.
У своїй апеляції ОСОБА_1 просить скасувати таке рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позову, наполягаючи на тому, що на момент винесення відповідачем спірної постанови про накладення штрафу розмір заборгованості позивача зі сплати аліментів вже перевищував суму платежів за один рік, зазначаючи, що обидва батьки несуть відповідальність за виховання дитини, що малолітній ОСОБА_3 має вроджені вади зору, є інвалідом з дитинства, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за її позовом про стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини, пені за несвоєчасну сплату аліментів, коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років тощо.
При цьому, у своїй скарзі апелянт зазначає, що оскаржуване нею рішення суду впливає на коло її прав та обов`язків як особи, яка є стягувачем у виконавчому провадженні, в межах якого державним виконавцем вживаються заходи для забезпечення виконання боржником покладених на нього обов`язків,  що суд першої інстанції протиправно не залучив її до участі в цій справі, чим порушив її права.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року апелянту було поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 , встановлено строк для подання відзиву та призначено справу до судового розгляду.
У строк, установлений судом, відзиви від учасників справи на апеляційну скаргу не надходили.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2020 року ОСОБА_1 залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
06.12.2017 Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист №  2а-5992/12 про стягнення на користь ОСОБА_1 з позивача ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячних, у твердій грошовій сумі 1000,00 грн., але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.05.2012 і до повноліття ОСОБА_3 .
На підставі вказаного виконавчого листа старшим державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Чертком О.Ф. відкрито виконавче провадження № 55379234, про що винесено постанову від 13.12.2017.
04.09.2019 державним виконавцем Слюсар А.В. у виконавчому провадженні винесено постанову про накладення штрафу, якою за невиконання рішення суду щодо сплати аліментів боржником, на позивача накладено штраф в розмірі 50% суми заборгованості за період з 16.05.2012 по 01.08.2019 в розмірі 40 508,06 грн.
Відповідно до копій дублікатів квитанцій, які наявні в матеріалах виконавчого провадження, безпосередньо платежі з призначенням «аліменти» були здійснені позивачем за період з травня 2012 по серпень 2019 лише: 13.01.2018 в сумі 1000,00 грн., 26.01.2018 в сумі 1500,00 грн., 15.06.2018 в сумі 2000,00 грн., 09.07.2018 в сумі 1000,00 грн., 20.10.2018 в сумі 1000,00 грн., 01.03.2019 в сумі 1000,00 грн., 08.03.2019 в сумі 1500,00 грн.
Всі копії дублікатів квитанцій роздруковані 11.09.2019. 
Матеріали виконавчого провадження не містять доказів надання позивачем державному виконавцю до 11.01.2018 (дата розрахунку заборгованості по аліментам, на який посилається позивач та відповідно до якого заборгованість відсутня) доказів сплати аліментів за період з 16.05.2012 по 01.01.2018 у визначеній судом сумі.
Позивач, вважаючи протиправною постанову державного виконавця від 04.09.2019 у виконавчому провадженні № 55379234 про накладення штрафу, звернувся до суду з цим позовом.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон №  1404-VIII), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належну утримання» від 03.07.2018 № 2475-VIII (далі - Закон № 2475-VIII).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною п`ятою статті 124, частиною третьою статті 129 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, а обов`язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.
У статті 1 Закону № 1404-VІІІ закріплено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців визначені статтею 18 Закону № 1404-VІІІ, зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VІІІ)
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (частина четверта статті 18 Закону № 1404-VІІІ).
Згідно з частиною першою статті 71 Закону № 1404-VІІІ порядок стягнення аліментів визначається законом. 
Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. 
Частиною чотирнадцятою статті 71, доповненою згідно із Законом № 2475-VIII, передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.
Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Отже, частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VІІІ за правопорушення, яке полягає у несплаті аліментів та є за своєю юридичною природою триваючим, передбачено відповідальність у вигляді штрафу, розмір якого залежить від суми заборгованості та періоду (1 рік, 2 роки чи 3 роки), за який вона виникла.
При цьому, вказану норму законодавцем прийнято 03.07.2018 і вона набула чинності 28.08.2018.
Разом з тим, у Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №  1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Також у вказаному рішенні КСУ роз`яснив, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
Отже, особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, який був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий закон пом`якшує або скасовує відповідальність за вчинення такого діяння.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів також знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).
Надання зворотної сили законам, які передбачають розширення певних обов`язків, не може підірвати впевненість людей у стабільності свого правового становища. Тобто, закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності.
Таким чином, у відповідності до зазначеного принципу неприпустимості зворотної дії норми в часі, регламентованого статтею 58 Конституції України, особа може бути притягнута до відповідальності за правопорушення, визначене частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VІІІ, лише в разі його вчинення з 28.08.2018, тобто з дати законодавчого закріпленні такої відповідальності.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що постановою від 04.09.2019 у виконавчому провадженні № 55379234 позивача притягнуто до відповідальності, передбаченої частиною чотирнадцятою статті 71 Закону № 1404-VІІІ, за наявність в нього заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, тобто, зокрема, за період до 28.08.2018, коли законодавцем ще не було введено такий вид відповідальності та не прийнято вказану норму.
При цьому, апеляційний суд відзначає, що державним виконавцем при винесенні вказаної постанови було враховано заборгованість позивача зі сплати аліментів за період з 16.05.2012 по 01.08.2019, однак з 16.05.2012 до 28.08.2018 позивач не міг передбачити настання такої відповідальності у зв`язку з несвоєчасністю сплати / несплатою аліментів.
Доводи апелянта про те, що на момент винесення відповідачем спірної постанови про накладення штрафу розмір заборгованості позивача зі сплати аліментів вже перевищував суму платежів за один рік, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалося вище, на позивача накладено штраф 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, що охоплюють період, коли частина чотирнадцята статті 71 Закону № 1404-VІІІ ще не була прийнята.
Посилання апелянта на те, що обидва батьки несуть відповідальність за виховання дитини, що малолітній ОСОБА_3 має вроджені вади зору, є інвалідом з дитинства, що у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за її позовом про стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини, пені за несвоєчасну сплату аліментів, коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років тощо, апеляційний суд приймає до уваги, але зазначає, що такі обставини не спростовують протиправності кваліфікації державним виконавцем діяння позивача саме за вищевказаною нормою із застосуванням відсоткового коефіцієнту штрафу 50%. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності постанови від 04.09.2019 у виконавчому провадженні № 55379234 про накладення штрафу та необхідності її скасування і задоволення позову.
Разом з тим, повно та всебічно перевіряючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про те, що цей спір безпосередньо стосується її прав і охоронюваних законом інтересів як стягувача у виконавчому провадженні № 55379234, а тому вона мала бути залучена судом першої інстанції до участі в цій справі.
          У контексті дослідження цього питання колегія суддів звертає увагу на приписи частини чотирнадцятої статті 71 № 1404-VІІІ, якою передбачено стягнення штрафу за несплату боржником аліментів на користь стягувача. 
Тож, оскільки оскаржувана в цій справі постанова державного виконавця передбачає стягнення суми накладеного нею штрафу саме на користь апелянта ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що така постанова  безпосередньо стосується її права на тримання суми спірного штрафу.  
При цьому, у рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
Таким чином, ураховуючи обставини цієї справи, апеляційний суд вважає, що судове рішення в цій справі стосується інтересів ОСОБА_1 , яка не була залучена судом до участі у справі.
Водночас, відповідно до пункту 4 частини третьої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, і суд прийняв рішення про права та інтереси ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі у справі,що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що оскаржувана ОСОБА_1 постанова суду першої інстанції вже переглядалася в апеляційному порядку за скаргою іншої особи - відповідача у справі, поданою, зокрема, з інших підстав, та за результатами апеляційного перегляду постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2020 така постанова суду першої інстанції була залишена без змін.
Водночас, статтею 323 КАС України регламентовано порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи та в частинах першій, третій зазначеної статті закріплено, що якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає її за правилами цієї глави.
За результатами розгляду апеляційної скарги, зазначеної в частині першій цієї статті, суд приймає постанову відповідно до статті 315 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.
З огляду на це, колегія суддів зазначає, що при ухваленні постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2020 рішення суду першої інстанції перевірялося виключно в межах апеляційної скарги відповідача, питання щодо прийняття судом першої інстанції рішення, яке стосується прав чи інтересів ОСОБА_1 , без залучення її до участі у цій справі, не досліджувалося.
Разом з тим, колегія суддів, встановивши при вирішенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в цьому апеляційному провадженні зазначене процесуальне порушення, приходить до висновку про наявність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення її апеляції частково, скасування постанов Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.11.2019 року та Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2020 і ухвалення нової постанови про задоволення позову.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до частин першої та шостої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судова колегія встановила, що за подання позову в цій справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. (квитанція від 04.10.2019 № 32 /т.1 а.с.4/), який, враховуючи вищевикладене, підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
          Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 323, 325, 328, 329 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року - скасувати.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року - скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_2 до Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову від 04.09.2019 у виконавчому провадженні № 55379234 про накладення на ОСОБА_2 штрафу.
Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати у розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень та сорок копійок) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення виготовлено 10 березня 2020 року.

Головуючий суддя          

Судді: