Постанова
Іменем України 
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 202/31534/13-ц
провадження № 61-15565св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2015 року у складі судді Зосименко С. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Глущенко Н. Г., Осіяна О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 квітня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 уклали кредитний договір, оформлений заявою позичальника. За умовами цього договору відповідач отримав у борг 2 000 доларів США зі сплатою 1,83 % на місяць на строк кредитування, який відповідає строку дії картки.
 
20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки № 167, згідно з яким ПАТ «Акцент-Банк» зобов`язалось відповідати перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за виконання боржниками умов кредитних договір, серед яких у додатку № 1 до цього договору зазначено кредитний договір, укладений 11 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , у межах 10 000 грн. 
 
Оскільки ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 30 червня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 7 287,14 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 2 138,84 доларів США, заборгованості за процентами - 4 741,72 доларів США, штрафу (фіксована частка) -62,55  доларів США та штрафу (процентна складова) - 344,03 доларів США.
 
З огляду на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з   ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 6 035,58 доларів США, що становить 48 246,13 грн, та солідарно стягнути з ОСОБА_1 і  ПАТ  «Акцент-Банк» 10 000 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від  01  жовтня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 6 035,58 доларів США, що еквівалентно 48 246,13 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 887,28  доларів США, процентів - 4 741,72 доларів США, штрафу (фіксована частка) - 62,55 доларів США та штрафу (процентна складова) - 344,03  доларів  США.
Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000 грн.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2014 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від  01  жовтня 2013 року та справу призначено до судового розгляду. 
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від  07  травня 2015 рокуу позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що строк дії банківської картки, виданої ОСОБА_1 на підставі його заяви від 11 квітня 2006 року, становить один рік. Позивач звернувся до суду з позовом до боржника у  серпні 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності, визначеної статтями 257, 258 ЦК України, про застосування наслідків спливу якого просив ОСОБА_1 . Тому суд, керуючись частиною третьою статті 267 ЦК України, відмовив у позові.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016  року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07  травня 2015 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це передбачено частиною першою статті 261 ЦК України. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, ОСОБА_1 подав до суду клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновком суду про наявність підстав для відмови у позові.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в  якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами і  неустойки у межах позовної давності та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Нарахування процентів здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитним договором на суму залишку за кредитом. Позивач має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 30 червня 2010 року до 30 червня 2013 року у межах строку позовної давності, визначеної статтею 257 ЦК України. Проценти є  платою за користування чужими коштами і є основною вимогою банку.
В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року не оскаржуються.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і  кримінальних справі від 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ  КБ  «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від  05  жовтня 2016 року.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У березі 2018 року справу № 202/31534/13-ц передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано. 
 
Фактичні обставини справи
 
11 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є  ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 на підставі заяви останнього укладено кредитний договір. За умовами цього договору ОСОБА_1 надано у борг 2 000 доларів США зі сплатою 1,83 % на місяць (21,96 % на рік).
Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, заборгованість погашається щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості.
 
ОСОБА_1 надав згоду на те, що підписана ним заява про видачу кредиту разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Згідно зі змістом заяви відповідач ознайомився і  погодився з  Умовами і  правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
 
20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки № 167, згідно з яким ПАТ «Акцент-Банк» зобов`язалось відповідати перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за виконання боржниками умов кредитних договір, серед яких у додатку № 1 до цього договору зазначено кредитний договір від 11 квітня 2006 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , у розмірі 10 000 грн.
ОСОБА_1 зобов`язання за договором належним чином не виконував, у  зв`язку із чим станом на 30 червня 2013 року утворилась заборгованість у  розмірі 7 287,14 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 2 138,84 доларів США, заборгованості за процентами - 4 741,72   доларів США, штрафу (фіксована частка) - 62,55 доларів США та штрафу (процентна складова) - 344,03 доларів США.
 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, 26 січня 2015 року, відповідач разом із запереченнями на позовну заяву подав до суду клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а. с. 70-71).
 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Положеннями статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є  обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
 
Відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
 
Вирішуючи вказаний спір, суди попередніх інстанцій виходили з  обґрунтованості позовних вимог, оскільки встановили, що  ОСОБА_1 отримав грошові кошти за кредитним договором від  11 квітня 2006  року, однак належним чином не виконував зобов`язання з погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Разом з цим під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про застосування до спірних правовідносин позовної давності, що відповідно до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є  самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів про отримання відповідачем грошових коштів та неналежне виконання умов кредитного договору щодо погашення заборгованості, оскільки зазначені факти не були спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов`язком у силу вимог 10, 60 ЦПК України 2004 року.
 
У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» порушує питання про стягнення складових кредитної заборгованості в межах позовної давності, тобто за період з 30 червня 2010 року до 30 червня 2013 року, а тому в іншій частині правомірність нарахування заборгованості судом не перевіряється.
 
Висновок судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог за вказаний період є помилковим, оскільки суди попередніх інстанцій не звернули увагу на окремі складові кредитної заборгованості, нарахування та стягнення яких заборонено чинним законодавством України.
 
Так, до розрахунку заборгованості позивач включив проценти за користування кредитом, розмір яких визначено банком за період з 26 червня 2006 року до 30 червня 2013 року, та штрафи за неналежне виконання зобов`язання щодо повернення кредитних коштів (а. с. 4-5).
 
Щодо нарахування процентів за користування кредитом за період з 30 червня 2010 року до 03 червня 2013 року
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від  28  березня 2018 року у  справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті  1048  ЦК  України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у  разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК  України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Встановлено, що строк дії кредитного договору фактично визначено сторонами терміном дії кредитної картки, тобто до квітня 2007 року.
 
Зазначене вище вказує на те, що позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти після спливу визначеного договором строку його дії, тобто позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими, що унеможливлює застосування до них позовної давності.
 
З огляду на викладене колегія суддів критично оцінює аргументи ПАТ  КБ  «ПриватБанк» щодо можливості стягнення процентів у межах трирічного строку позовної давності, який передував зверненню до суду з  цим позовом, однак враховує посилання банку на неправильне застосування до спірних правовідносин у оскаржуваній частині судових рішень строку позовної давності.
 
Щодо нарахування штрафів за неналежне виконання зобов`язання
 
Суди попередніх інстанцій не мотивували належним чином висновок про законність нарахування штрафів.
 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і  порядок нарахування, посилався, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором від 11 квітня 2006 року, також на Умови та правила надання банківських послуг, в редакції, яка була чинною на момент укладення договору, як невід`ємні частини спірного договору.
 
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, які були надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
 
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю редакцію Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву від  11  квітня 2006  року.
 
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. 
 
Враховуючи викладене, надана позивачем копія Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку не може бути доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що не було спростовано позивачем при розгляді цієї справи. 
 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком примірник Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.
 
У заяві ОСОБА_1 від 11 квітня 2006 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання.
 
Отже, вирішуючи вказаний спір, суди дійшли помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог банку про стягнення з відповідача на його користь штрафів.
 
Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги
 
Колегія суддів вважає, що вказані вище порушення судами норм матеріального права впливають на зміст оскаржуваних судових рішень у  оскаржуваній частині, оскільки суди відмовили банку у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафів у зв`язку з пропуском строку позовної давності, тоді як позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими, що унеможливлює застосування інституту позовні давності у такому випадку.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, однак неправильно застосували норми матеріального права, а встановлення додаткових обставин, а також дослідження та оцінка доказів у справі не потребується, колегія суддів, враховуючи вимоги частини третьої статті  400  ЦПК України, вважає за можливе змінити судові рішення у  частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ  КБ  «ПриватБанк» про стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафів на підставі статті 412 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з  особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у  складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафів, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк