СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" квітня 2020 р.                                                                                    Справа № 922/3047/19  
Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді  суддів: За участю секретаря судового засідання: За участю представників сторін: від  позивача:      від відповідача: 	Чернота Л. Ф. Зубченко І.В., Радіонова О.О.  Телеснюк І.В.   Ясинецький Д. В. (адвокат), довіреність б/н від 04.10.2019 року, свідоцтво серії ХВ №002339 від 15.05.2019 року про право на заняття адвокатською діяльністю, видане на підставі рішення №44 від 15.05.2019 року Ради адвокатів Харківської області не з`явились	
розглянувши  апеляційну скаргу (вх.№382Х/3)	Акціонерного товариства “Харківський машинобудівний завод “Світло Шахтаря”, м. Харків 	
на рішення Господарського суду	 Харківської області 	
від	17.12.2019 року (повне рішення складено 23.12.2019 року)	
у справі за позовом  до   про 	№922/3047/19 (суддя – Кухар Н. М.) Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий дом “ДНЛ Груп”, м. Дніпро Акціонерного товариства “Харківський машинобудівний завод “Світло Шахтаря”, м. Харків стягнення 509 458,90 грн. 	
                                                         В С Т А Н О В И В:

       Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дом «ДНЛ Груп», м. Дніпро 18.09.2019 звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою б/н від 04.09.2019 року до Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря», м. Харків про стягнення 509 458,90 грн., з яких: 432 266,18 грн. основного боргу з оплати вартості поставленого товару за договором від 01.02.2019 №СШ/56-19 та нарахованих на цей борг 6 407,80 грн. інфляційних втрат; 5 645,36 грн. 3% річних та  65 139,56 грн. пені.
          Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.09.2019 зазначену позовну заяву було прийнято до розгляду; відкрито провадження у справі №922/3047/19 за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.
07.11.2019 позивачем було подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача 432266,18 грн. - основного боргу,   5645,36 грн. - 3% річних, 21613,31 грн. - пені, що в загальній сумі становить 459524,85 грн., яку ухвалою господарського суду Харківської області від 07.11.2019, занесеною до протоколу судового засідання, та було прийнято судом як таку, що не суперечить вимогам діючого законодавства, розгляд справи продовжено з її урахуванням.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.12.2019 року (повне рішення складено 23.12.2019 року) у справі №922/3047/19 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря», м. Харків на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дом «ДНЛ Груп» , м. Дніпро суму у розмірі 458 377,28 грн., з яких: 432 266,18 грн. - основного боргу, 4 497,79 грн. - 3% річних, 21 613,31 грн. - пені, а також 6 875,66 грн. витрат зі сплати судового збору.
В частині стягнення 3% річних у розмірі 1 147,57 грн. у позові відмовлено.
Рішення обгрунтовано, зокрема з тих підстав, що розмір основного боргу за договором  від 01.02.2019 № СШ/56-19, а саме 432266,18 грн., таким, що відповідає умовам Договору та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. 
      Також суд зазначив, що нарахування пені за період прострочення з 16.04.2019 по 03.09.2019 з урахуванням обмежень щодо її розміру 5 % від суми основного боргу, в розмірі 21613,31 грн., правомірно здійснено  на підставі п.6.8 Договору  та у відповідності до чинного законодавства. За період прострочення з 16.04.2019 по 03.09.2019 позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України здійснено нарахування 3% річних, проте допущено помилку у розрахунку, у зв`язку з помилковим зазначенням у рахунку вартості продукції, поставленої за видатковою накладною №1469 від 16.04.2019, а саме,                 198380,00 грн. замість 193803,00 грн., а тому з урахуванням належної вартості продукції, розмір 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача, має становити 4497,79 грн., а в частині 1 147,57 грн.  3 % річних позовні вимоги є необгрунтованими.
        Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач - Акціонерне товариство «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря», м. Харків 16.01.2020 року звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (№68 від 16.01.2020) в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким  в позові відмовити.
          В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається, зокрема на те, що господарський суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача щодо невідповідності вартості поставленої продукції, зазначеної у видаткових накладних, ціні даної продукції, зазначеної у Специфікаціях № 4, 5, 16 до Договору №СШ/56-19 від 01.02.2019 та щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача. Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції за наявності надмірного розміру заявленої до стягнення пені порівняно із збитками кредитора-позивача не застосував до спірних правовідносин  положення ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України та ч. 1 статті 231 Господарського кодексу України щодо зменшення розміру неустойки.  
          Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2020 року визначено колегію у складі: Чернота Л. Ф. - головуючий суддя (доповідач), судді: Зубченко І. В., Радіонова О. О.
        Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2020 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» ,              м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 17.12.2019 року у справі №922/3047/19 залишено без руху та зобов`язано заявника усунути впродовж 10-ти днів з моменту отримання ухвали, встановлений при поданні апеляційної скарги недолік шляхом подання належних доказів доплати 1 149,33 грн. судового збору.
       У зв`язку з усуненням недоліків апеляційної скарги ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.02.2020 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря», м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 17.12.2019 року у справі №922/3047/19 призначено на 08 квітня 2020 р. о 14:30 год.
           12.03.2020 від позивача  до Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
           В обґрунтування своїх заперечень проти апеляційної скарги позивач зазначив зокрема те, що в якості підстав для скасування судового рішення відповідач  в апеляційній скарзі продублював ті самі доводи, які ним були наведені у відзиві на позов та яким суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення надав належну оцінку.        
06.04.2020 року на поштову адресу Східного апеляційного господарського суду від представника відповідача – Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» надійшло клопотання    №615 від 02.04.2020 року, в якому останній просить суд не розглядати справу без участі відповідача (особи, яка подає апеляційну скаргу) та перенести слухання справи призначене на 08.04.2020 року на 14:30 год. З повідомленням про наступну дату судового засідання. 
У судовому засіданні 08.04.2020 р., представник позивача заперечував проти задоволення клопотання відповідача, оскільки фактичне місцезнаходження останнього    є місто Харків, а тому у відповідача є можливість надіслати уповноваженого представника у судове засідання.
З метою запобігання розповсюдженню вірусного захворювання, здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, зважаючи на необхідність дотримання основних засад господарського судочинства, забезпечення законних прав та інтересів усіх учасників судового процесу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача та відкладення розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства “Харківський машинобудівний завод “Світло Шахтаря”, м. Харків на рішення господарського суду Харківської області від 17.12.2019 року (повне рішення складено 23.12.2019 року) у справі №922/3047/19    на 15.04.2020 року о 14 год. 50 хв.
У судове засіданні 15.04.2020 р. представник відповідача не з`явився, однак, 14.04.2020 року на поштову адресу Східного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства “Харківський машинобудівний завод “Світло Шахтаря” надійшла заява б/н, б/д (вх. №3557) в якому останній просить суд, справу №922/3047/19 не розглядати  без участі представника відповідача, перенести слухання з повідомленням про наступну дату у зв`язку із ситуацією, що склалася в країні.
       Представник позивача в судовому засіданні 15.04.2020 р. цю позицію не підтримав, вважав за можливе віднести розгляд вищенаведеного клопотання на розсуд суду, наполягав на вимогах, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення    залишити без змін. 
Колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки розгляд справи здійснюється судом без участі учасників справи з метою мінімізації ризиків розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19 на підставі       постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19",   Закону України № 530-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", листа Голови Ради суддів України від 16.03.2020 № 9рс-186/20 щодо запровадження особливого режиму роботи на період карантинних заходів. При цьому, явка представників сторін у судове засідання, призначене на 15.04.2020,    обов`язковою не визнавалась, позиція відповідача достатньо повно викладена в апеляційній скарзі,   а інші учасники справи скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, які було залучено до матеріалів справи і враховано судом.
При цьому, судом врахований принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також враховано положення   ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яким передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк.
Учасників справи №922/3047/19 було належним чином повідомлено про час та місце судового розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, сторони мали можливість висловити свою додаткову позицію засобами електронного зв`язку. На час розгляду апеляційної скарги жодних пояснень та доповнень до апеляційної скарги не надходило. 
Відповідно до частини 11   статті 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
У рішеннях   Європейського суду з прав людини у справах “Ryabykh v.Russia” від 24.07.2003 року, “Svitlana Naumenko v. Ukraine” від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі   Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
“Розумність” строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі “G. B. проти Франції”), тощо. Отже, поняття “розумний строк” є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Керуючись наведеними приписами процесуального законодавства, приймаючи до уваги викладені в листі Ради суддів України    від 16 березня 2020 року №9рс-186/20 рекомендації щодо запровадження особливого режиму роботи судів на період карантинних заходів, які передбачають у тому числі можливість здійснювати судовий розгляд справ без участі сторін, постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19",    Закону України № 530-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", рекомендації ради Суддів України щодо карантинних заходів, метою яких є збереження здоров`я працівників та мінімізація негативного впливу на здійснення трудових обов`язків, зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, враховуючи, що    учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов`язковою, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутністю представників відповідача за наявними матеріалами.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до вимог ст. ст. 222, 223 Господарського процесуального кодексу  України фіксування судового засідання здійснювалося за допомогою технічних засобів фіксації та було складено протокол судового засідання.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
          Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (п.24).
Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
Приписами статей 2, 11 Господарського процесуального кодексу України закріплено вказаний конституційний принцип та передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права; розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.ч. 1, 2 ст. 11 ГПК України).
Крім того, згідно із частиною 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ГПК України).
Отже, під час здійснення судочинства суд у своїй діяльності повинен не лише правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін, а й додержуватись норм процесуального права.
Заслухавши представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на нижченаведене.

        01.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дом "ДНЛ Груп" (позивач) та Акціонерним товариством "Харківський машинобудівний завод "Світло шахтаря" (відповідач) було укладено Договір поставки №СШ/56-19, згідно з предметом  якого (п. 1.1.)  позивач, як постачальник, зобов`язався передати (поставити) у власність відповідача, як покупця, продукцію виробничо-технічного призначення металевий прокат та вироби з металу (далі - продукція), в асортименті, кількості, в терміни, за ціною і з якісними характеристиками, погодженими сторонами в цьому Договорі і Специфікаціях, що є невід`ємними частинами цього Договору.
       Відповідно до п. 1.2 Договору поставки, покупець зобов`язується прийняти і оплатити продукцію, що поставляється у його власність, відповідно до умов цього Договору.
      Так, за умовами Договору поставки №СШ/56-19 від 01.02.2019 та Специфікацій № 4 від 06.02.2019, №5 від 13.02.2019, №16 від 13.02.2019 позивачем було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 994266,18 грн., що підтверджується наступними документами:
- видатковими накладними №444 від 08.02.2019, №526 від 14.02.2019, №938 від 14.03.2019, №939 від 14.03.2019, №941 від 14.03.2019, №1469 від 16.04.2019;
- довіреностями на отримання ТМЦ №150 від 07.02.2019, №185 від 13.02.2019, №300 від 06.03.2019, № 522 від 16.04.2019;
- товарно-транспортними накладними №Р526 від 14.02.2019, № Р938 від 14.03.2019, № Р939 від 14.03.2019, № Р941 від 14.03.2019.
       За умовами пункту 5.4. Договору поставки №СШ/56-19 сторони погодили, що розрахунки за продукцію, поставлену за цим Договором здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 60 (шестидесяти) календарних днів від дати поставки продукції. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.
       Пунктом 3 Специфікацій № 4 від 06.02.2019, № 5 від 13.02.2019, № 16 від 13.02.2019 сторонами встановлено порядок оплати з відстрочкою платежу на 60 календарних днів з дати відвантаження товару.
          Враховуючи що продукцію за вищезазначеним видатковими накладними було поставлено у повному обсязі, то останнім днем встановленого  Пунктом 3 Специфікації  строку оплати за поставлену за Договором продукцію (з урахуванням 60 календарних днів від дати поставки продукції та графіку роботи банківської системи України у зв`язку з перенесенням робочих днів у 2019 році) є:  
          - № 444 від 08.02.2019 - 09.04.2019,
          - № 526 від 14.02.2019 - 15.04.2019,
          - № 938 від 14.03.2019 - 13.05.2019,
          - № 939 від 14.03.2019 - 13.05.2019,
          - № 941 від 14.03.2019 - 13.05.2019,
          - № 1469 від 16.04.2019 - 18.06.2019.
          Станом на 04.09.2019 АТ "Харківський машинобудівний завод "Світло шахтаря" здійснило часткову оплату поставленої ТОВ "Торговий "Дом "ДНЛ Груп" продукції у сумі 562000,00 грн. (що підтверджується платіжними дорученнями №10365 від 05.04.2019, №10368 від 05.04.2019, № 10370 від 05.04.2019).
      Позивач в позовній заяві зазначає, що у зв`язку зі здійсненням відповідачем часткової оплати продукції та повернення продукції на загальну суму 562000,00 грн., позивачем не заявлено позовних вимог про стягнення заборгованості, 3% річних, інфляційних втрат та пені за продукцію, поставлену за видатковою накладною №444 від 08.02.2019 (на суму             515145,90 грн.) та за видатковою накладною № 526 від 14.02.2019 (на суму 280976,40 грн.) в частині 46854,10 грн., а з урахуванням часткової оплати, станом на 04.09.2019 відповідачем було порушено строки розрахунків за продукцію, поставлену за Договором поставки №СШ/56-19 від 01.02.2019 за видатковими накладними №526 від 14.02.2019 (частково на суму 234122,30 грн.), №938 від 14.03.2019, №939 від 14.03.2019, №941 від 14.03.2019, №1469 від 16.04.2019 на суму 432266,18 грн.
          Відповідач проти вищевказаної суми основного боргу заперечує, посилаючись на невідповідність вартості поставленої продукції, зазначеної у вказаних видаткових накладних, ціні даної продукції, зазначеної у Специфікаціях № 4, 5, 16 до Договору №СШ/56-19 від 01.02.2019. При цьому, відповідач посилається на умови п. 5.2 Договору, згідно з яким ціни на продукцію встановлюються сторонами у відповідних Специфікаціях.
          Надаючи в процесі апеляційного перегляду  оцінку обставинам справи, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає,  виходячи з наступного.
          Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
       До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
      Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України України  за договором поставки одна сторона –постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні –покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. 
          Статтями 13, 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається  як на підставу своїх вимог  або заперечень.
          Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, згідно п. 2 ст. 79 ГПК України.
       Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
        Господарський суд першої інстанції правомірно на підставі належних, допустимих, достовірних та  достатніх доказів встановив факт поставки позивачем відповідачеві в межах договірних правовідносин за  Договором поставки від 01.01.2019 № СШ/56-19 товару на загальну суму 994266,18 грн., датами виписки видаткових накладних.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
          Відповідно до статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
          Первинні та зведені облікові документи   можуть   бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
          Зазначені вище видаткові накладні, відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними документами, які фіксують відповідні господарські операції з поставки, в тому числі їх дати.
          Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу Україн, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.                    Як наведено вище, пунктом 3 Специфікацій № 4 від 06.02.2019, № 5 від 13.02.2019, №16 від 13.02.2019 сторонами встановлено порядок оплати поставленого за Договором товару  з відстрочкою платежу на 60 календарних днів з дати відвантаження товару.
          Як зазначено вище, враховуючи що продукцію за вищезазначеним видатковими накладними було поставлено у повному обсязі, то останнім днем встановленого  Пунктом 3 Специфікації  строку оплати за поставлену за Договором продукцію (з урахуванням 60 календарних днів від дати поставки продукції, підтверджену датами накладних) та графіку роботи банківської системи України у зв`язку з перенесенням робочих днів у 2019 році) є:
- № 444 від 08.02.2019 - 09.04.2019,
- № 526 від 14.02.2019 - 15.04.2019,
- № 938 від 14.03.2019 - 13.05.2019,
- № 939 від 14.03.2019 - 13.05.2019,
- № 941 від 14.03.2019 - 13.05.2019,
- № 1469 від 16.04.2019 - 18.06.2019.
          Станом на 04.09.2019 АТ "Харківський машинобудівний завод "Світло шахтаря" здійснило часткову оплату поставленої ТОВ "Торговий "Дом "ДНЛ Груп" продукції у сумі 562000,00 грн (що підтверджується платіжними дорученнями №10365 від 05.04.2019, №10368 від 05.04.2019, № 10370 від 05.04.2019).     
      Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
       Відповідно до абзацу1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України,  суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
       Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання   має виконуватися належним чином відповідно до умов   договору   та вимог цього Кодексу, інших   актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до   звичаїв   ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
          За змістом ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
        Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав  його у строк, встановлений договором або законом.
          З урахуванням наведених строків оплати за відповідними партіями поставки  за кожною видатковою накладною,враховуючи часткову оплату відповідачем 04.09.2019 продукції на суму 562000,00 грн. та повернення продукції на загальну суму 562000,00 грн., господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що  станом на 04.09.2019 відповідачем було порушено строки розрахунків за поставлену за Договором продукцію, за видатковими накладними №526 від 14.02.2019 (частково на суму 234122,30 грн.), №938 від 14.03.2019, №939 від 14.03.2019, №941 від 14.03.2019, №1469 від 16.04.2019 на суму 432266,18 грн.
       Господарський суд першої інстанції обгрунтовано відхилив  доводи відповідача щодо  невідповідності вартості поставленої продукції, зазначеної у вказаних видаткових накладних, ціні даної продукції, зазначеної у Специфікаціях №4, 5, 16 до Договору №СШ/56-19 від 01.02.2019, пославшись на наступне.
        Пунктом 5.1 Договору передбачено, що загальна сума Договору визначається загальною сумою усіх Специфікацій, що є невід`ємною частиною цього Договору. У разі відхилення кількості фактично поставленої продукції від погодженої до поставки кількості, загальна вартість Договору, змінюється пропорційно кількості фактично поставленої продукції з розрахунку її ціни, вказаної у відповідних Специфікаціях до Договору. Толеранс (відхилення по кількості) поставленої продукції складає 10%, якщо інше не обумовлене сторонами у відповідних Специфікаціях до Договору. У кожному разі, загальна орієнтовна сума Договору не повинна перевищувати 30 000 000 грн без ПДВ на дату укладення Договору.
       Суд першої інстанції правильно встановив, що зазначена  у  видаткових накладних №526 від 14.02.2019, №938 від 14.03.2019, №939 від 14.03.2019, № 941 від 14.03.2019, №1469 від 16.04.2019, відрізняється від кількості товару, визначеної сторонами у Специфікаціях до Договору, в межах встановленого пунктом 5.1 Договору толерансу. Отже, вартість поставленої продукції було змінено пропорційно кількості фактично поставленої продукції з розрахунку її ціни, вказаної у відповідних Специфікаціях до Договору.
          При цьому, вищевказані видаткові накладні підписані відповідачем без будь-яких заперечень та зауважень щодо кількості отриманої продукції.
          Зважаючи на наведене, господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що  заявлений до стягнення розмір основного боргу за Договором від 01.02.2019 №СШ/56-19 у розмірі 432266,18 грн. відповідає умовам Договору та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. 
        Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
        Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав  його у строк, встановлений договором або законом.
        Оскільки, як зазначено вище, відповідач несплатив спірну суму основного боргу, строк,  він є боржником, який прострочив виконання зазначеного зобов`язання.
Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України  штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил  здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до статті  549 Цивільного кодексу України,  неустойкою (штрафом, пенею)  є грошова сума або інше майно, яке боржник  повинен передати кредиторові  у розі порушення боржником зобов`язання.
Пенею   є   неустойка, що обчислюється  у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Згідно п. 6.8 Договору, у разі несвоєчасної оплати продукції, покупець, на письмову вимогу постачальника, сплачує постачальникові неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу, але не більше 5% від простроченої суми.
Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
   Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.
Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Позивачем правомірно на підставі п. 6.8 Договору у відповідності з положеннями статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нараховано пеню за період прострочення з 16.04.2019 по 03.09.2019 в розмірі 21613,31 грн., з урахуванням обмежень щодо розміру пені, 5% від суми основного боргу - 432266,18 грн.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши розрахунок, правові підстави, період нарахування, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що позивачем при нарахуванні  3% річних вірно визначено період прострочення, проте, допущено помилку у визначенні  складових основного боргу, на який нараховуються  проценти річних, у зв`язку з помилковим зазначенням вартості продукції, поставленої за видатковою накладною №1469 від 16.04.2019, а саме 198380,00 грн. замість 193803,00 грн. Тому, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що з урахуванням належної вартості продукції, розмір 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача, має становити 4497,79 грн., а в частині 1 147,57 грн.  3 % річних позовні вимоги є необґрунтованими.
З огляду на наведене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, про стягнення: 432266,18 грн. - основного боргу, 21613,31 грн. - пені та 4497,79 грн. -                             3% річних.
      Крім того, судом першої інстанції правомірно відхилено доводи, стосовно того, що належним відповідачем у справі повинен бути його повірений - ТОВ Корум Груп", який діє від імені та за рахунок довірителя - АТ "Харківський машинобудівний завод "Світло шахтаря" на підставі Договору доручення №СG/004-19 від 02.01.2019.
          Відповідно до статті 45 Господарського процесуального кодексу України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у   статті               4   цього Кодексу.
          Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.
          Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
       Приписами статті 509 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати   майно, виконати роботу, надати   послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від   вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
          Зобов`язання виникають з підстав, встановлених   статтею 11 цього Кодексу.
         Стаття 11 Цивільного кодексу України в п. 1 ч. 2,серед підстав виникнення цивільних прав та обов`ків визначає    договори   та інші   правочини.
      Статтею 629 Цивільного кодексу України    встановлено обов`язковість виконання договору саме сторонами.
          Відповідно до статті 237 Цивільного кодексу України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити   правочин   від імені другої сторони, яку вона представляє.
          Представництво виникає на підставі   договору, закону, акта органу   юридичної особи   та з інших підстав, встановлених   актами цивільного законодавства.
          Відповідно до ч. 1 ст. 1000 Цивільного кодексу  України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
       Зважаючи на наведені норми,  у спірних правовідносинах ТОВ Корум Груп"діє не як сторона спірного Договору, а в рамках правовідносин представництва за укладеним з відповідачем договором  доручення як повірений сторони постачальника –відповідача,від імені якого й набуває прав та обов`язків, а тому інша сторона договору-позивач-покупець може пред`являти вимоги  з приводу невиконання або неналежного виконання договору саме до відповідача, з яким перебуває  у відповідних договірних  зобов`язальних правовідносинах.
          Також, колегія суддів відхиляє як безпідставні посилання скаржника на незастосування судом першої інстанції положень  ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України та ч. 1 статті 231 Господарського кодексу України щодо зменшення розміру неустойки.  
          Відповідно до   статті 233 Господарського кодексу України   суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
      Згідно з частиною 3   статті 551 Цивільного кодексу України   розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
      При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
          Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
      При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
          Відповідна правова позиція щодо права суду зменшити розмір неустойки викладена в постанові Верховного суду від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.
           Частиною 4 статі  236  Господарського процесуального кодексу України передбачено, що  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          Зважаючи на наведене, за відсутності у суду обов`язку зменшити розмір пені, доводи скаржника щодо незастосування відповідних положень норм матеріального права не може вважатися їх неправильним застосуванням, як підстава для скасування чи зміни судового рішення.
          До того ж, відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення пені та  не надавалося доказів  виняткових обставин для зменшення пені  і  матеріали справи таких доказів не містять.
          Відповідно до частини першої статті  43 Господарського процесуального кодексу    України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті  43 Господарського процесуального кодексу    України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи    чи виконання судового рішення.
Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що із матеріалів справи не вбачається намагання відповідача розрахуватися з позивачем або будь-яким чином врегулювати спір, натомість подано апеляційну скаргу виключно з формальних підстав, без будь-яких посилань на конкретні норми матеріального та процесуального права, які були порушені судом першої інстанції під час ухвалення рішення у даній справі.
Таким чином, звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач не спростував висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухваленого у даній справі судового рішення.
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником суду апеляційної інстанції не надано.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які в даному випадку не підтверджують ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі із порушеннями, визначеними статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку частини четвертої статті 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, тому апеляційна скарга відповідача залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції у даній справі - без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України  витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
      Керуючись стат тями   86,   126,   129,   236,      269,   270,     273,      275,   276,   281 - 284  Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

                                                             ПОСТАНОВИВ:

      Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря», м. Харків на рішення господарського суду Харківської області  від 17.12.2019 року (повне рішення складено 23.12.2019 року) у справі №922/3047/19 залишити без задоволення.
          Рішення  господарського суду Харківської області  від 17.12.2019 року (повне рішення складено 23.12.2019 року) у справі №922/3047/19залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
У судовому засіданні  15.04.2020 р. оголошено вступну та резолютивну частину.
Повний текст постанови складено та підписано 16.04.2020 р.   

Головуючий суддя                                                                    Л.Ф. Чернота

Суддя                                                                                           І.В. Зубченко  

Суддя                                                                                           О.О. Радіонова