ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

18 березня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №590/394/19 
Номер провадження 22-ц/816/736/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 20 січня 2020 року в складі судді Бондарчука Я.П., ухвалене в смт. Ямпіль Сумської області, повний текст якого складено 29 січня 2020 року,

                                                       В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача.
Свої вимоги мотивувала тим, що їй, позивачці, її матір`ю згідно договору дарування від 09 березня 2018 року на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 73,7 кв. м, житловою площею 38,4 кв. м, з господарсько-побутовими будівлями та спорудами: сарай - Б, погріб - ПГ, вбиральня - У, огорожа 1-3, розташований у АДРЕСА_1 , який належав матері на підставі договору купівлі-продажу від 25 січня 1994 року. У належному позивачці будинку проживає та зареєстрований відповідач, який приходиться її матері колишнім чоловіком. Їх шлюб було укладено 09 липня 1998 року, а 23 лютого 2018 року на підставі рішення суду шлюб було розірвано. Проживання відповідача у її будинку негативно впливає на атмосферу в її сім`ї, у зв`язку з тим, що останній зловживає алкоголем та чинить сварки. Факт проживання відповідача у її будинку перешкоджає їй у здійсненні свого права власності в повному обсязі. Добровільно знятись з обліку та виселитись відповідач не погоджується. Позивачка у вересні 2018 року звернулась до Ямпільського районного суду Сумської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 21 березня 2019 року у справі № 590/1196/18 відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Тому в даному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.
Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 20 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволений.
Усунуто перешкоди в здійсненні права власності ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з вищевказаного будинку.
Судові витрати залишені за позивачем.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Вказує, що в порушення його прав колишня дружина ОСОБА_3 уклала зі своєю донькою, тобто позивачем по справі договір дарування їхнього житлового будинку, який розташований у АДРЕСА_1 без визначення та виділу в натурі його частки майна і таким чином позбавила його можливості розпоряджатися належним йому на праві спільної сумісної власності майном.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування, який зареєстровано в реєстрі за № 311 від 09 березня 2018 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 116585578 від 09 березня 2018 року, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 73,7 кв. м, житловою площею 38,4 кв. м, з господарсько-побутовими будівлями та спорудами: сарай-Б, погріб-ПГ, вбиральня-У, огорожа-1-3, що розташований у АДРЕСА_1 (а.с. 5-6, 7).
Згідно Будинкової книги для прописки громадян та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб, виданої виконавчим комітетом Ямпільської селищної ради Ямпільського району Сумської області від 01 квітня 2019 року № 759 встановлено, що в будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - власник, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - колишній чоловік матері, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - мати, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - син (а.с. 8-11).
Відповідно до довідки, виданої Ямпільським ВП ГУНП в Сумській області встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканець АДРЕСА_1 дійсно 31 січня 2019 року звертався до Ямпільського ВП ГУНП в Сумській області з заявою про вчинення ним сварки з громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканцем АДРЕСА_1 . Дане звернення було зареєстровано до ЖЕО за № 237 від 31 січня 2019 року (а.с. 12).
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався правовими висновками Верховного Суду України у постановах від 05 листопада 2015 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, а також висновком Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року, справа № 309/2477/16-ц, провадження № 61-43149 св 18, та вважав, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника будинку ОСОБА_1 , а його право користування будинком було похідним від прав колишнього власника будинку ОСОБА_3 , яка подарувала будинок позивачу. За таких обставин право власності позивачки на спірний будинок має бути захищено шляхом виселення з нього відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком місцевого суду погодитись не може, виходячи з наступного.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника будинку, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції. 
У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій позивачки ОСОБА_1 , внаслідок яких ОСОБА_2 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.
Вказане свідчить про те, що дії позивачки ОСОБА_1 були недобросовісними стосовно ОСОБА_2 , який проживає та зареєстрований в спірному будинку та її дії були спрямованими на позбавлення його права користування житлом.
Крім того, виселення ОСОБА_2 може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Отже, сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.
До такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року справа № 569/4373/16-ц.
Оскільки у даній справі позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, тобто останній набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову.
Крім того, ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову.
На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за апеляційний перегляд справи в сумі 1152 грн 60 коп.
Керуючись ст. ст. 367 - 368, 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

                                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 20 січня 2020 року скасувати та прийняти постанову.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності на будинок шляхом виселення відповідача відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1152 грн 60 коп. судового збору за апеляційний перегляд справи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -                                                                                              В.І. Криворотенко

Судді:                                                                                                           О.Ю. Кононенко

                                                                                                                      С.С. Ткачук