ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

25 травня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №589/3163/18 
Номер провадження 22-ц/816/1184/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Хвостика С. Г. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони у справі:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції України в Сумській області,
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Рязанця Андрія Анатолійовича на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2020 року в складі судді Євдокімової О.П., ухваленого у м. Шостка, повний текст якого складений 18 березня 2020 року,

                                                         В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - управління Державної архітектурно-будівельної інспекції України в Сумській області, про встановлення земельного сервітуту. 
Як вбачається з доводів позовної заяви, підставою для звернення до суду з вказаним позовом стали ті обставини, що вона є співвласником об`єкта незавершеного будівництва (житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами) по АДРЕСА_1 , іншими співвласниками вказаного майна є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . До того ж, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0627 га, яка розташована по АДРЕСА_1 . На даний час будівництво є завершеним, однак, нерухоме майно не введено в експлуатацію, оскільки відповідач ОСОБА_2 умисно не звертається до Державної архітектурно-будівельної інспекції з питанням введення його в експлуатацію. Ураховуючи викладене, позивач вказала, що оформлення права власності на належну їй частину житлового будинку неможливо без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, тому просила суд встановити постійний земельний сервітут у виді спільного сумісного права користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0627 га.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено постійний земельний сервітут у виді спільного сумісного права користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0627 га та належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 14 квітня 2000 року.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 352 грн з кожного окремо.
Не погоджуючись з судовим рішенням від 13 березня 2020 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Рязанець А.А. оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
При цьому, адвокат Рязанець А.А. вважає помилковим висновок суду першої інстанції про можливість встановлення земельного сервітуту на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки, оскільки земельний сервітут встановлюється відповідно до нотаріально посвідченого договору, який укладається між сторонами на визначених умовах та який підлягає державній реєстрації. Крім того, заявник апеляційної скарги вказав, що зверненню до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту має передувати письмове звернення до власника земельної ділянки щодо укладення земельного сервітуту, а оскільки позивач не зверталася до ОСОБА_2 , як до власника земельної ділянки, з відповідним зверненням, тому в задоволенні позову слід відмовити. До того ж, представник відповідача вважає, що позивачка не довела належними та допустимими доказами порушення її прав щодо вільного користування майном, так як вона зареєстрована в належному відповідачу житловому будинку та вільно користується земельною ділянкою по АДРЕСА_1 . Також адвокат Рязанець А.А. зазначив, що ОСОБА_2 є одноособовим власником житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки для його обслуговування, при цьому, спірна земельна ділянка не має кадастрового номера та не сформована, тому не може бути об`єктом сервітуту. Представник відповідача також звернув увагу на те, що позивачка не має права власності на жоден об`єкт нерухомого майна, що розташований по АДРЕСА_1 , а відповідно до рішення Апеляційного суду Сумської області від 01 жовтня 2015 року до ОСОБА_1 не перейшло право власності на об`єкт незавершеного будівництва, у зв`язку з чим остання не може зареєструвати своє право власності на нерухоме майно.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Цуканов В.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника  ОСОБА_1 - адвоката Цуканова В.В., представника  ОСОБА_2 - адвоката Рязанця А.А., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка довела неможливість задоволення власних потреб щодо користування належним їй майном в інший спосіб, ніж встановлення обтяження земельної ділянки (сервітуту), яка належить відповідачу. При цьому, суд взяв до уваги ті обставини, що між сторонами по справі тривалий час існують неприязні відносини і вони не можуть досягти згоди щодо порядку користування спірною земельною ділянкою, через що позивачка позбавлена можливості ввести в експлуатацію побудований на спірній земельній ділянці житловий будинок з надвірними будівлями, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 квітня 2000 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0627 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).
Із судових рішень, а саме: рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 21 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 01 жовтня 2015 року у цивільній справі за № 589/4578/14-ц, рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 травня 2017 року у цивільній справі за № 589/2272/16-ц вбачається, що на вищевказаній земельній ділянці знаходиться об`єкт незавершеного будівництва, який фактично є готовим до введення в експлуатацію (а.с. 10-29).
Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 01 жовтня 2015 року у цивільній справі за № 589/4578/14-ц незавершене будівництво по АДРЕСА_1 визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 18-23).
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказала на ті обставини, що з метою оформлення права власності на належну їй частину нерухомого майна по АДРЕСА_1 (житлового будинку та господарських будівель і споруд згідно інвентаризаційної справи БТІ) подала до управління Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Сумській області декларацію про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта. Проте, листом від 30 березня 2018 року № 40-1018/705-18 управління повернуло їй декларацію, у зв`язку з відсутністю інформації про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.
Сторони по справі вказаних обставин не заперечували ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що позивачкою доведені обставини, які свідчать про позбавлення її права оформити право власності на об`єкт незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , який належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки відповідач ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, умисно не звертається до Державної архітектурно-будівельної інспекції з питанням введення нерухомого майна в експлуатацію. При цьому, заявниця не може здійснити реєстрацію свого права власності на об`єкт будівництва без надання відповідного документа, що посвідчує її речове право на земельну ділянку під таким об`єктом.
Проте, встановлені судом першої інстанції обставини не свідчать про порушення прав ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою, як і не свідчать про наявність законних підстав для встановлення земельного сервітуту.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового пава та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно з частиною 1 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Види права земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені ст. 99 ЗК, перелік яких не є вичерпним.
Відповідно до положень ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.
У ст. 402 ЦК України йдеться про те, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Ст. 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи, у тому числі і в користувача земельною ділянкою, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту.
У п. 22-2 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об`єкта і не залежить від власників цих об`єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (ч. 1 ст. 401 ЦК, ч. 1 ст. 101 ЗК), а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (ч. 2 ст. 401, п. 6 ч. 1 ст. 406 ЦК). Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені ст. 99 ЗК; цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби у інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Встановленими у даній справі обставинами підтверджується, що позивачка є співвласницею об`єкта незавершеного будівництва, тобто житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Обставин неможливості використовувати належне заявниці нерухоме майно, у тому числі і земельну ділянку, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, або доказів, які б підтверджували створення відповідачами перешкод у користуванні вказаним нерухомим майном та земельною ділянкою, матеріали справи не містять.
Конкретними фактами спричинення перешкод у користуванні будинком, господарськими будівлями, спорудами, а також спірною земельною ділянкою, зокрема, про неможливість пройти до будинку чи споруди по спірній земельній ділянці, тощо позов ОСОБА_1 не обґрунтовується.
Доводи позивачки, які зводяться до неможливості оформити декларацію про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта по АДРЕСА_1 по причині відсутності у заявниці правовстановлюючого документа на земельну ділянку не свідчать про порушення відповідачами прав ОСОБА_1 на володіння та користування нерухомим майном шляхом створення перешкод проходу чи проїзду спірною земельною ділянкою. Крім того, відсутність чи не оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку не свідчить про відсутність у ОСОБА_1 прав на земельну ділянку з огляду на судові рішення про визнання за позивачкою права спільної сумісної власності на житловий будинок та інші об`єкти нерухомого майна, які розташовані на спірній земельній ділянці, що має відповідне цільове призначення для будівництва та обслуговування цього нерухомого майна.
До того ж, ОСОБА_1 не зверталась до відповідача ОСОБА_2 , на якого оформлене право власності на спірну земельну ділянку, з пропозицією укласти договір про встановлення земельного сервітуту, як того вимагає ч. 3 ст. 402 ЦК України. Так, чинним законодавством визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, у тому числі, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою (ст.. 402 ЦК України). У разі недосягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку (ч. 3 ст. 402 ЦК України). Проте, доказів вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту заявницею не надано, а посилання ОСОБА_1 у позовній заяві на те, що заходи досудового врегулювання спору нею не здійснювались через те, що питання використання земельної ділянки неодноразово порушувалось у інших судових процесах є безпідставними, оскільки не підтверджують фактів звернень до відповідачів з питанням про встановлення земельного сервітуту.
Також колегія суддів звертає увагу на відсутність у спірної земельної ділянки кадастрового номера, проте відповідно до вимог ст. 79 1 ЗК України предметом сервітуту може бути лише сформована земельна ділянка і формування земельної ділянки передбачає, зокрема, внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Спірна ділянка до даного кадастру не внесена. Тому неможливо вважати, що дана ділянка сформована відповідно до вимог законодавства.
З урахуванням викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку про передчасність заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , права якої відповідачами, як встановлено у межах розгляду даної цивільної справи, не порушені.
Отже, рішення суду першої інстанції на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
На підставі ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.
Оскільки у задоволенні позовних вимог апеляційний суд відмовляє, тому понесені відповідачем ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1057,20 грн. підлягають компенсації за рахунок ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Рязанця Андрія Анатолійовича задовольнити.
Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2020 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - управління Державної архітектурно-будівельної інспекції України в Сумській області про встановлення земельного сервітуту відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1057 грн 20 коп. судового збору за апеляційний перегляд справи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий -                                                                В.І. Криворотенко 

Судді:                                                                          О.Ю. Кононенко 

                                                                                С.Г. Хвостик