Постанова
іменем України
08 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 212/1962/18
провадження № 51-6197км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 , 
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
захисника                                                     ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
                                                                        
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок  Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 жовтня 2018 року та вирок Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року в кримінальному провадженні № 12018040230000269 щодо 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі–КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Згідно з вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29  жовтня 2018 року ОСОБА_7  засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 06 лютого 2018  року близько 13:45, у квартирі на АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин умисно завдав потерпілому ОСОБА_8 одного удару клинком кухонного ножа в ділянку живота, спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження.
Дніпровський апеляційний суд вироком від 23 вересня 2019 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишив без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасував. Призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років. У  решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_7 , не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо нього, через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати їх та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд першої інстанції поклав в основу вироку показання потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 , які були допитані в порядку ст. 225 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), а не в судовому засіданні. Вказує про те, що він завдав потерпілому удару, в руках якого був ніж, з метою самозахисту від його протиправних посягань. Також засуджений зазначає про те, що судами не взято до уваги факту зникнення його мобільного телефону та не встановлено причин такого зникнення. Крім того, засуджений указує на те, що судові засідання в судах першої та апеляційної інстанцій проводилися за відсутності потерпілого, який належним чином не був повідомлений про дату, час та місце судового засідання
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників процесу заперечень на касаційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 просив касаційну скаргу засудженого задовольнити, прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги. 
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Наведені вимоги закону під часрозгляду цього кримінального провадження судами були дотримані.
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він не погоджується з наданою судами оцінкою доказам та заперечує правильність установлених фактичних обставин кримінального провадження, що на підставі статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Перевіряючи матеріали кримінального провадження, касаційний суд установив, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та правильність кваліфікації його дій за цими нормами кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Зокрема, обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні не заперечував того факту, що завдавпотерпілому одного удару ножем у ділянкуживота, проте  стверджував, що зробив це з метою самозахисту. Крім того, його винуватість підтверджується даними протоколів огляду місця події,слідчих експериментів,  пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, на якихпотерпілий та свідок упізнали  ОСОБА_7 як особу, яка завдала удару ножем  ОСОБА_8 , протоколом пред`явлення речей для впізнання, данимивисновку експерта, згідно з яким потерпілому булозаподіяно колото-різане поранення, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, та іншими доказами, зміст яких наведено у вироку.
Доводи засудженого про те, що судами не взято до уваги факту зникнення його мобільного телефону і не встановлено причин його зникнення стосуються фактичних обставин кримінального провадження, а тому не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
У касаційній скарзі засуджений вказує про неправильну кваліфікацію його дій за ч.  1 ст. 121 КК, оскільки він завдав удару потерпілому з метою самозахисту, тобто перебував у стані необхідної оборони. Це твердження було розглянуто судами першої та апеляційної інстанцій і визнано безпідставним.
Так, згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Даних про те, що  ОСОБА_7 зазнав суспільно небезпечного посягання з боку потерпілогоі тому був вимушений захищатися, матеріали кримінального провадження не містять, а про нападпотерпілого з ножем вказує лише засуджений ОСОБА_7 . Окрім того, ці показання останньогоспростовуються показаннями потерпілого  ОСОБА_8 та свідка   ОСОБА_9 .  Зокрема, потерпілий вказував на те, що, перебуваючи на відстані витягнутої руки від ОСОБА_7 , намагався виштовхнути останнього з квартири, в цей час засуджений зненацька схопив кухонний ніж зі столу та завдав йому удару в ділянку черевної порожнини. Свідок ОСОБА_9 показала, що, коли повернулася у квартиру, побачила ОСОБА_8 , який стояв у напівзігнутому положенні та тримався за живіт, і ОСОБА_7 із кухонним ножем у руках, а коли зрозуміла, що ОСОБА_7 завдав потерпілому удару, почала виштовхувати останнього та відбирати у нього ніж. 
З огляду на наведені у вироку докази Суд дійшоввисновку, що у   ОСОБА_7 причин для самозахисту або необхідності відвернення посягання з боку потерпілого не виникало, оскільки в цей момент із боку потерпілого не було реальної загрози і не існувало суспільно небезпечного посягання на його життя і здоров`я.
У колегії суддів не викликаютьсумніви щодо правильності кваліфікації дій    ОСОБА_7  за ч. 1 ст. 121 КК з огляду на використання засудженим такого знаряддя злочину, як ніж і спричинення ножового поранення у життєво важливий орган, а також поведінкузасудженого після вчинення злочину, якийзалишив місце події, не вживзаходів для надання допомоги потерпілому, не цікавився станом здоров`я потерпілого, а також не звернувся із заявою про викрадення його речей, хоча був обурений зникненням своїх речей, у чому звинувачував потерпілого та свідка, що підтверджує спрямованість умислу   ОСОБА_7  на заподіяння  ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про необхідність кваліфікації дій винного за ч. 1 ст. 121 КК.
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог ст. 404 КПК розглянув апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора, дав у вироку відповідно до вимог ст. 420цього Кодексу вмотивовані відповіді на усі доводи, наведені в цих скаргах, і прийнявобґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 без змін, із чим погоджується суд касаційної інстанції.
Твердження  ОСОБА_7 про те, що судові засідання в судахпершої та апеляційної інстанційпроводилися без виклику потерпілого, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суди вживали необхідних заходів для інформуванняпотерпілого про розгляд кримінального провадження, про що свідчать повідомлення про виклик до суду, які були направлені за адресою місця проживання потерпілого, зазначеною в обвинувальному акті, і які повернулися до суду у зв`язку із їх неодержанням адресатом. Таким чином, суди виконали обов`язок щодо завчасного поінформування про час і місце судового розгляду. Крім того, в матеріалах провадження наявні заяви потерпілого  ОСОБА_8 про розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 у судах першої та апеляційної інстанцій без його участі (т. 1, а. п. 24, т. 2 а. п. 239). 
Також згідно з журналомсудового засідання ітехнічного запису судовогопроцесу до початку розгляду провадженняголовуючий ставив на обговорення питання про можливість слухання справи за відсутності потерпілого  ОСОБА_8 , при цьому засудженийне заперечував проти цього.
За таких обставин покликаннязасудженого на неналежне повідомлення потерпілому про розгляд кримінального провадження як на підставу для скасування оскаржуваного вироку, на думку Суду, слід визнати безпідставнимий у зв`язку з тим, що ці доводи не стосуються інтересів засудженого.
До того ж у касаційній скарзі засудженого не наведено мотивованих доводів, які би свідчили, що неявка потерпілого перешкодила постановленню законних та обґрунтованих судових рішень.
Доводи в касаційній скарзі засудженого про те, що суд першої інстанції поклав в основу вироку показання потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 , які були допитані в порядку ст. 225 КПК, а не в судовому засіданні, є необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо і не може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, а згідно з ч. 4 ст. 95 цього Кодексу суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав у судовому засіданні або які були отримані в порядку, передбаченому ст. 225 КПК. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
За змістом з ч. 1 ст. 225 КПК у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань свідка чи потерпілого під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я свідка чи потерпілого, їх тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити їх допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такого свідка чи потерпілого в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит свідка чи потерпілого здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворого свідка, потерпілого в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.
Ураховуючи наведене і зважаючи на те, що в ході досудового слідства встановлено, що свідок ОСОБА_9 та потерпілий ОСОБА_8 вживають наркотичні засоби, ведуть аморальний спосіб життя, не мають постійного місця проживання та реєстрації, що не уможливлює їх виклик у судове засідання, допит цих осіб був проведений згідно з положеннями ст. 225 КПК за участю прокурора, обвинуваченого та його захисника (т. 1 а. п.157-162).
Суд під час судового розгляду дослідив звукозаписи допитів потерпілого  ОСОБА_8 та свідка   ОСОБА_9 , проведених у порядку ст. 225 КПК Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу, та обґрунтовано послався на них у вироку як на допустимий доказ, що підтверджує доведеність винуватості ОСОБА_7 у  вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.
Оскільки допити цих осіб були проведені відповідно до положень КПК і в ході їх було з`ясовано обставини кримінального провадження, доводи засудженого в цій частині є безпідставними.
Покарання засудженому ОСОБА_7 апеляційний суд призначив згідно з вимогами статей 50, 65 КК, при цьому врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, які обтяжують покарання, принцип індивідуалізації покарання. Призначене покарання є необхідним і  достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових злочинів.
 
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачено ст. 412 КПК, та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також порушень, на які вказував засуджений у своїй касаційній скарзі, Суд не встановив.
Касаційна скарга засудженого не містить доводів, які би давали підстави для сумнівів у  законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість  ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційноїскарги засудженого.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив: 
Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29  жовтня 2018 року та вирок Дніпровського апеляційного суду від 23 вересня 2019  року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3