14.04.20
22-ц/812/691/20 
Головуючий суду першої інстанції Вуїв О.В. 
Провадження № 22-ц/812/691/20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року             м. Миколаїв Справа № 473/5407/14-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання  - Андрієнко Л.Д.,
без участі учасників судового процесу,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2020 року, постановлену під головуванням судді Вуїва О.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, о 09 год. 15 хв., за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» (далі - ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС») про заміну сторони виконавчого провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
В С Т А Н О В И В:

03 лютого 2020 року ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» звернулося до суду із заявою про заміну стягувача у цивільних справах № 473/5407/14-ц та № 1407/2-1680/11, посилаючись на те, що 15 листопада 2019 року за договором купівлі-продажу прав вимоги № 2083/К воно придбало у Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») права вимоги до позичальника за Договором про надання споживчого кредиту №11317374000 від 19 березня 2008 року ОСОБА_1 та право вимоги до фінансових поручителів боржника за вказаним кредитним договором. 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 05 лютого 2020 року заяву ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» в частині заміни сторони виконавчого провадження по виконанню рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 липня 2017 року в межах розгляду цивільної справи № 473/5407/14-ц виділено в окреме провадження.
Ухвалою того ж суду від 20 лютого 2020 року в задоволенні заяви ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» про заміну сторони виконавчого провадження з виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 липня 2017 року у цивільній справі № 473/5407/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Згідно з висновками місцевого суду, фінансові послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Між тим, ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» не отримувало статусу фінансової установи та не включене до Державного реєстру фінансових установ, а отже не може надавати фінансові послуги згідно з положеннями ст.ст. 514, 516, 517 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг", що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16.
Не погодившись із вказаною ухвалою місцевого суду, ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», посилаючись на її необґрунтованість та незаконність, просило скасувати оскаржену ухвалу та постановити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що 15 листопада 2019 року за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2019-09-19-000002-b від 23 жовтня 2019 року, між ПАТ «Дельта Банк» (Продавець) та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги № 2083/К.
За цим договором ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» набуло права вимоги, в тому числі, за кредитним договором № 11317374000, укладеним 19 березня 2008 року та договорами забезпечення.
Наразі ПАТ «Дельта Банк» визнаний неплатоспроможним та знаходиться в процедурі виведення з банківського ринку, а тому, з огляду на загальну теорію права, відповідно до якої спеціальна норма має вищу силу над загальною, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Так, ч. 3 ст. 51 вказаного Закону визначено, що Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації. Тобто, законодавець надав право Фонду гарантування вкладів фізичних осіб самостійно визначити способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, до яких в тому числі відноситься право вимоги до боржників.
Пункт 5.11 Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року № 388 ( в редакції від 13 грудня 2016 року), так само як і зміст Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не містять заборони стосовно учасників відкритого конкурсу реалізації майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання, отже покупцем зазначених прав вимоги можуть бути й нефінансові установи. 
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
В судове засідання учасники справи не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник заявника просив слухати справу за його відсутністю, надіславши до суду відповідну заяву. З поштових повідомлень, що надійшли на адресу суду з повістками про виклик до суду боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановлено, що адресати за вказаною адресою не проживають, місцеперебування боржників та їх місце роботи невідомо, останні не повідомили про зміну свого місця проживання, інші засоби зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, суду не відомі, а тому відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України та ч. 3 ст. 442 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу без участі боржників та інших учасників судового процесу.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 цієї статті). 
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частинами 1 і 2 та абз. 1 ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Таким чином, виконавче провадження є однією зі стадій судового процесу, яка завершує його. Ця стадія розпочинається з набрання судовим рішенням законної сили або за інших умов, встановлених законом. Сторони судового процесу на стадії виконавчого провадження набувають відповідної процесуальної якості, користуються правами та несуть певні обов`язки, зумовлені статусом сторони. За законом на стадії виконавчого провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження. Така заміна є прийнятною, зокрема у правовідносинах, що допускають правонаступництво.
Відповідно до п. 1 і 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) і правонаступництва.
Частинами 1 і 2 ст. 442 ЦПК України визначено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
За положеннями ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.
Отже, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 512, 514 ЦК України, ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі й бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
Такі висновки узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 та постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 2-230/11.
Судом встановлено, що 08 квітня 2015 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області відмовлено в задоволені позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним 13 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком (правонаступником якого в подальшому стало ПАТ «УкрСиббанк», а потім ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_1 . В той же час на забезпечення виконання кредитного зобов`язання між вказаною банківською установою та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.
При перегляді зазначеного рішення суду першої інстанції рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року у цивільній справі № 473/5407/14-ц позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 475 332 грн. 48 коп. заборгованості за кредитним договором та 3 654 грн. судового збору, а також в дохід держави - 1 827 грн. судового збору. В задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Наступним рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10 липня 2017 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 08 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення з неї заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким названу вимогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» 475 332 грн. 45 коп. заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на 13 жовтня 2014 року, на виконання солідарного зобов`язання з ОСОБА_1 , що виникло за договором про надання споживчого кредиту № 11317374000, укладеним 19 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк».
На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення Публічного Акціонерного Товариства „Дельта Банк" (далі - АТ „Дельта Банк") до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02 березня 2015 прийнято рішення № 51 про запровадження з 03 березня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію, Кадирова В.В. 
21 січня 2019 року за заявою «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», судом першої інстанції були видані два виконавчі листи № 473/5407/14-ц на примусове виконання зазначених судових рішень про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
08 серпня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59758132 на підставі виданого виконавчого листа від 21 січня 2019 року № 473/5407/14-ц стосовно боржника ОСОБА_2 .
Виконавчий лист щодо боржника ОСОБА_2 був повернутий стягувачу з підстав п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
На теперішній час судові рішення не виконані.
За даними протоколу електронного аукціону від 23 жовтня 2019 року, де були виставлені активи ПАТ «Дельта Банк», за результатами проведеного аукціону переможцем торгів стало ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», яке придбало кредитний портфель, що складається з прав вимоги за 320 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою ті інш. заставою. 
15 листопада 2019 року на виконання цього протоколу між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги № 2083/К, за яким ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» прийняло у власність право вимоги до позичальників, заставодавців, майнових та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами, та на інших підставах, наведених в додатках
З наданого витягу до додатку встановлено, що було відступлене право вимоги за кредитним договором № 11317374000 від 19 березня 2008 року, де позичальником є ОСОБА_1 , та договором поруки від 19 березня 2008 року, де поручитель - ОСОБА_2 .
За змістом п. 1.3 цього Договору права вимоги вважаються переданими Покупцю з моменту підписання цього Договору.
Вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни. Такий висновок міститься в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 916/2286/16 та постанови Об`єднаної плати Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що в результаті укладення Договору відступлення права вимоги відбулася заміна правонаступника кредитодавця - ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ     "УКРДЕБТ ПЛЮС», яке не може надавати фінансові послуги згідно зположеннями Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг", а відтак ТОВ     "УКРДЕБТ ПЛЮС» не може бути стягувачем у виконавчих провадженнях.
Між тим колегія суддів з урахуванням встановлених обставин вважає такий висновок суду помилковим з огляду на таке.
Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Набуття права вимоги ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» за Договором відступлення права вимоги, укладеного з ПАТ «Дельта Банк», відбулося у процедурі реалізації банком свого майна під час ліквідації. 
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулювання відносин між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Метою цього закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
Отже, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормативно-правовими актами під час здійснення тимчасової адміністрації (ліквідації) в банку (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 753/6847/16-ц)
Положенням щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженим Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 № 388 зі змінами внесеними рішенням тієї ж Виконавчої дирекції 21 листопада 2016 року            № 2526, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2916 року за № 1611/29741, не визначено обмежень щодо суб`єктів, які можуть придбати майнові права банку, що ліквідуються (зокрема, права вимоги за кредитними договорами). За такого, правові підстави вважати, що укладений правочин  є нікчемним, відсутні.
Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Матеріали справи не містять документів, які б свідчили про визнання недійсним Договору відступлення права вимоги, укладеного між заявником та стягувачем у справі за результатами проведення електронного аукціону в межах процедури ліквідації ПАТ "Дельта Банк". Учасники справи також не заперечували факту правомірності укладення цього договору.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про неможливість ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» бути правонаступником ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні з виконання виконавчих листів Вознесенського міськрайонного суду Миколаївській області від 21 січня 2019 року у справі № 473/5407/14-ц, на тій підставі, що матеріали справи не містять дані, що це товариство здійснює фінансові послуги. Зазначене питання не є предметом розгляду цієї справи у межах вирішення питання про наявність підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні.
Суд вважає помилковими посилання суду першої інстанції на правові позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, оскільки висновки суду касаційної інстанції стосувались застосування норм права у справах з іншими фактичними обставинами, що виключає можливість їх застосування до правовідносин, що склалися у цій справі.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» задовольнити. 
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від     20 лютого 2020 року скасувати.
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» задовольнити.
Замінити стягувача - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», місцезнаходження якого м. Київ, 04073, пр. Степана Бандери, 28-А, код ЄДРПОУ 43212924, з примусового виконання виконавчих листів № 473/5407/14-ц стосовно боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виданих 21 січня 2019 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у цивільній справі № 473/5407/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, обчислюючи цей строк, з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 14 квітня 2020 року.