ПОСТАНОВА
Іменем України

17 червня 2020 року 
Київ
справа №607/5453/16-а
адміністративне провадження №К/9901/37127/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів: Желєзного І.В.,  Чиркіна С.М., 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2017 у складі колегії суддів: Онишкевича Т.В. (головуючий), Попка Я.С., Іщук Л.П. у справі №607/5453/16 за позовом ОСОБА_1 до Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Тернопільської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправним та нечинним розпорядження
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1.           ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Тернопільської міської ради       (далі - відповідач, Управління містобудування та архітектури виконкому Тернопільської міськради), третя особа - ОСОБА_2 (далі - третя особа, ОСОБА_2 ), в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила визнати протиправним та нечинним розпорядження начальника Управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради від 24.03.2016 №52 про присвоєння житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , адресного номеру АДРЕСА_2 , з моменту прийняття розпорядження.
2.          Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.11.2016 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження начальника Управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради від 24.03.2016 №52 про присвоєння житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , адресного номеру АДРЕСА_2 . В задоволенні решти вимог - відмовлено.
3.          Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2017 скасовано постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.11.2016 та        прийнято нову, якою у задоволенні позову відмовлено. 
4.          Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено наступні обставини справи:
4.1.           ОСОБА_1 є власницею квартири №2 в будинку по АДРЕСА_1. 
4.2.          15.01.2016 Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області за зверненням ОСОБА_2 зареєстровано за №ТП142160151326 декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, "Реконструкція квартири №1 двоквартирного житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1" .
4.3.          Розпорядженням начальника Управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради за №52 від 23.03.2016, за результатами розгляду звернення ОСОБА_2 і поданих ним матеріалів, керуючись рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради    від 28.11.2012 за №1975 "Про затвердження порядку присвоєння адресних номерів об`єктам нерухомості у м. Тернополі", було вирішено присвоїти житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , адресний номер АДРЕСА_2 .
4.4.          У подальшому, наказом начальника відділу державного архітектурно будівельного контролю Тернопільської міської ради від 15.04.2016 №13 скасовано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, "Реконструкція квартири №1 двоквартирного житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1" , зареєстровану 15.01.2016 за №ТП142160151326.
5.          Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що підставою для скасування декларації про готовність до експлуатації спірного об`єкта стала вказівка декларантом недостовірних відомостей та відсутність в останнього документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою під спірним об`єктом нерухомості. Крім того, суд зазначив, що будівництво було здійснене на земельній ділянці, не призначеній для будівництва багатоквартирних житлового будинку, а тому спірний об`єкт вважається самочинним будівництвом і йому не повинна була присвоюватись адреса. 
6.          Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, послався на те, що присвоєння адресного номеру спірному об`єкту оскаржуваним розпорядженням начальника Управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради від 24.03.2016 №52 саме по собі не порушує жодних прав позивача, а доводи щодо порушення таким розпорядженням прав позивача як власника квартири №2 у будинку по АДРЕСА_1 внаслідок незаконного здійснення ОСОБА_2 реконструкції квартири №1 у цьому будинку не можуть перевірятись судом в межах розгляду даної справи.  
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
7.          Позивачем - ОСОБА_1 , подано касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2017, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.11.2016.
7.1.          Аргументи скаржника на обґрунтування касаційної скарги зводяться до неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, скаржник вказує, що відповідачем безпідставно присвоєно адресу об`єкту самочинного будівництва, будівництво якого здійснено без проекту, дозвільних документів та на земельній ділянці, не призначений для такого виду будівництва. Крім того, скаржник зазначає, що позивач як співвласник не надавала своєї згоди на будівництво багатоповерхового будинку і присвоївши адресу спірному об`єкту Управління містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради позбавило його статусу багатоквартирного будинку. 
8.          Відповідачем - Управлінням містобудування та архітектури виконкому Тернопільської міськради, відзиву (заперечень) на касаційну скаргу подано не було. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:
9.          У відповідності до норм частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання  делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
10.          Згідно з частиною 2 статті 4, пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень), юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
11.          Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 КАС України у вказаній редакції). 
12.          Такі ж правила визначення предметної юрисдикції адміністративних судів закріплені у статтях   4 та 19 КАС України у чинній станом на даний час редакції.
13.          Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
14.          Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Натомість, необхідною ознакою публічно-правового спору за участю суб`єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій саме в тих правовідносинах, щодо яких виник спір. 
15.          До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами щодо їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги цього суб`єкта владних повноважень.
16.          Водночас, спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до його порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень.
17.          Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує прийняте відповідачем розпорядження, яке стосується присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна з тих підстав, що внаслідок допущених третьою особою порушень під час здійснення реконструкції квартири №1 двоквартирного житлового будинку під багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 , позивач, як власник квартири №2 за даною адресою, була позбавлена права користуватися допоміжними приміщеннями реконструйованої частини двоквартирного житлового будинку. Тобто, фактично заявлений спір стосується захисту права позивача на користування майном, яке на думку позивача, порушене третьою особою - ОСОБА_2 .
18.          Отже, зміст заявлених позовних вимог зводиться до захисту речових прав позивача, а відповідач при прийнятті оспорюваного розпорядження безпосередньо не здійснював жодних владних управлінських функцій щодо позивача, що виключає можливість розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства. 
19.          За змістом статей 15-16, 21 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
20.          Згідно з частиною 1-2 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
21.          Тому, якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
22.          Аналогічні висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №200/16168/17 та постанові Верховного Суду від 03.12.2019 у справі №361/803/14-а.
23.          Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і  безстороннім судом, установленим законом. 
24.          За практикою Європейського Суду з прав людини "<…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів" (пункт 24 рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006, заяви №29458/04, №29465/04). 
25.          Пункт 1 частини 1 статті 238 КАС України передбачає, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
26.          Частиною 1 статті 354 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
27.          Враховуючи положення частини 1 статті 239 та частини 3 статті 354 КАС України, колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне роз`яснити позивачам, що враховуючи суб`єктний складу учасників спору, розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду цивільної юрисдикції і позивач має право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 
28.          Тому, касаційна скарга підлягає до задоволення частково, а судові рішення, прийняті у цій справ слід скасувати із закриттям провадження у справі. 
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15.01.2020 №460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", статтями 341, 349, 356, 359 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.11.2016 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2017 у справі №607/5453/16 за позовом ОСОБА_1 до Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Тернопільської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправним та нечинним розпорядження - скасувати і закрити провадження у справі.
Роз`яснити позивачу - ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду цивільної юрисдикції і позивач має право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Головуючий суддя                                                                                          Шарапа В.М.

Судді                                                                                                              Желєзний І.В.

                                                                                                              Чиркін С.М.