Постанова
Іменем України
 
25 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 642/6248/17
провадження № 61-46054св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Харківська міська рада,
особа, яка приєдналась до апеляційної скарги комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», - фірма «Т.М.М.» - товариство з обмеженою відповідальністю,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Пилипчук Н. П., Кругової С. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Харківське МБТІ»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Харківська міська рада, про визнання права власності та зобов'язання вчинити дії.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 106611875 від 07 грудня 2017 року за ним зареєстровано право власності на наступні машиномісця та приміщення: машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 23,0 кв. м, машиномісце № НОМЕР_2 , загальною площею 21,4 кв. м, машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 30,2 кв. м, нежитлові приміщення підвалу № ІХа, ІХб, ІХв, ІХг, загальною площею 25,1 кв. м в житловому будинку літ «А-9-10», нежитлове приміщення підвалу № XII, загальною площею 190,5 кв. м в житловому будинку літ «А-9-10», нежитлове приміщення підвалу № III, загальною площею 128,5 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10», нежитлові приміщення 1-го поверху № XV, XVII, загальною площею 19,0 кв. м, житловому будинку літ. «А-9-10», нежитлові приміщення 1-го поверху № XXVII, XXIX, загальною площею 19,0 кв. м, житловому будинку літ. «А-9-10», нежитлові приміщення 1-го поверху № ХХХХ, ХХХХІ загальною площею 8,5 кв. м, в житловому будинку літ. «А-9-10», нежитлові приміщення 1-го поверху № ХХХа, загальною площею 5,5 кв. м в житлової будинку літ. «А-9-10» по                                     АДРЕСА_1 .
Вказував, що 20 березня 2013 року ним через помилкове сприйняття вказаних вище об`єктів нерухомості як допоміжних приміщень та місць загального користування, на які не може буте оформлене право приватної власності, під тиском окремих осіб, які називали себе громадськими активістами, та їхніх погроз про притягнення до кримінальної відповідальності, подано Харківському міському голові заяви про скасування свідоцтв про право власності на вказане нерухоме майно та передано оригінали свідоцтв про право власності на майно і договору про розірвання договору купівлі-продажу до Харківської міської ради.
При цьому будь-які зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо припинення ним права власності на вищезазначене майно не вносились.
Вказував, що КП «Харківське МБТІ» не визнає його право власності на вищевказане майно, заперечуючи його статус власника вказаного нерухомого майна, та не повертає йому правовстановлюючі документи на вищевказане нерухоме майно, які знаходяться у його володінні внаслідок передання їх на зберігання Харківською міською радою.
Враховуючи вищевикладене просив суд визнати за ним право приватної власності на: машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 23,0 кв. м, яке розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; на машиномісце № НОМЕР_2 , загальною площею 21,4 кв. м, яке розташовано в підвалі житлового будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; на машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 30.2 кв. м, яке розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; на нежитлові приміщення підвалу № ІХа, ІХб, ІХв, ІХг, загальною площею 25,1 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; на нежитлове приміщення підвалу № ХІІ, загальною площею                 190,5 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; на нежитлове приміщення підвалу № ІІІ, загальною площею 128,5 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; на нежитлові приміщення 1-го поверху № XV, XVII, загальною площею 19.0 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; на нежитлові приміщення 1-го поверху № XXVII, XXIX, загальною площею                    19,0 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; на нежитлові приміщення 1-го поверху № ХХХХ, ХХХХІ, загальною площею              8,5 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; на нежитлові приміщення 1-го поверху № ХХХа, загальною площею 5,5 кв. м  в житловому будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на: машиномісце               № НОМЕР_1 , загальною площею 23,0 кв. м, яке розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; машиномісце               № НОМЕР_2 , загальною площею 21,4 кв. м, яке розташовано в підвалі житлового будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; на машиномісце                    № НОМЕР_3 , загальною площею 30.2 кв. м, яке розташоване в підвалі житлового будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення підвалу № ІХа, ІХб, ІХв, ІХг, загальною площею 25,1 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ;нежитлове приміщення підвалу № ХІІ, загальною площею 190,5 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення підвалу № ІІІ, загальною площею 128,5 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по                       АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення 1-го поверху № XV, XVII, загальною площею 19.0 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по                        АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення 1-го поверху № XXVII, XXIX, загальною площею 19,0 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по                 АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення 1-го поверху № ХХХХ, ХХХХІ, загальною площею 8,5 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по               АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення 1-го поверху № ХХХа, загальною площею 5,5 кв. м в житловому будинку літ. «А-9-10» по                             АДРЕСА_1 .
Зобов`язано КП «Харківське МБТІ» повернути ОСОБА_1 оригінали договору про розірвання договору купівлі-продажу № 479 від 19 березня  2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Троян Я. М., договору про розірвання договору купівлі-продажу № 1000 від 19 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мороз Г.І., та свідоцтва про право власності на зазначені об`єкти.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 від права власності на вищезазначене нерухоме майно в розумінні положень статті 347 ЦК України не відмовлявся, у зв`язку з чим він є власником цього нерухомого майна, а відповідач безпідставно відмовляє в поверненні йому  правовстановлюючих документів на вищенаведене майно, що є підставою для задоволення позову.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року апеляційні скарги Харківської міської ради, КП «Харківстке МБТІ» та заяву фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю про приєднання до апеляційної скарги задоволено частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2018 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що КП «Харківське МБТІ» не є належним відповідачем у справі, оскільки не має повноважень видавати та/або анулювати свідоцтва про право власності на нерухоме майно або інші правовстановлюючі документи від свого імені. Судом першої інстанції не враховано, що належним відповідачем є орган який видав, а потім скасував правовстановлюючі документи на спірне майно, тобто Харківська міська рада, яка не була залучена у справі в якості відповідача.
Крім того, ухвалене рішення місцевого суду стосується прав та інтересів осіб, які не були залучені до участі у справі, що є обов'язковою підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні позову. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судове рішення апеляційного суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким залишити в силі рішення місцевого суду.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У жовтні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року № 1111/0/226-20 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 квітня  2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що надана ним міському голові м. Харкова заява про анулювання свідоцтв про право власності не є заявою про відмову від права власності та не тягне за собою припинення зареєстрованого у встановленому порядку права власності, а відтак не може бути підставою для обмеження правомочностей власника.
Посилається на те, що розпорядження Харківського міського голови                        від 02 квітня 2013 року № 29 «Про скасування розпоряджень міського голови», яким скасовано розпорядження Харківського міського голови «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно» від 24 грудня           2012 року № 5929, від 06 листопада 2012 року № 5035, від 05 листопада              2012 року № 5930, від 24 грудня 2012 року № 5937, від 24 грудня 2012 року               № 5932, від 06 листопада 2012 року № 5039, від 07 листопада 2012 року № 5068, від 24 грудня 2012 року № 5931, від 06 листопада 2012 року № 5034, є незаконним, а тому не підлягає виконанню відповідачем відповідно до статей 19, 60 Конституції України.
Також не згодний із висновком апеляційного суду про те, що рішенням місцевого суду може бути порушено права та інтереси фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю, оскільки останнє не є ні власником, ні користувачем спірного майна.
 
Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
 
У січні та лютому 2019 року до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 від Харківської міської ради та КП «Харківське МБТІ», у яких вказано, що судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 106611875 від 07 грудня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на машиномісця № № НОМЕР_1, площею 23, 0 кв. м, НОМЕР_2, площею                  21,4 кв. м., НОМЕР_3, площею 30,2 кв. м, які розташовані в підвалі житлового будинку «літ. А-9-10» по АДРЕСА_1 , а також нежитлові приміщення підвалу цього будинку, а саме: № № IXa, IXб, IXв, IXг, загальною площею 25,1 кв. м, № XІІ, загальною площею 190,5 кв. м, № ІІІ, загальною площею 128,5 кв. м, нежитлові приміщення 1 поверху зазначеного житлового будинку № № XV, XVII, загальною площею 19,0 кв. м, № № XXVII, XXIX, загальною площею 19,0 кв. м, № № XXXX, XXXXI, загальною площею 8,5 кв. м, № ХХХа, загальною площею 5,5 кв. м.
 
Реєстрація об`єктів нерухомого майна здійснена на підставі свідоцтв про право власності, виданих виконавчим комітетом Харківської міської ради              (а. с. 5-11, т. 1).
 
Згідно розпорядження Харківського міського голови від 02 квітня 2013 року № 29 «Про скасування розпоряджень міського голови», скасовані розпорядження Харківського міського голови «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно», а саме, свідоцтва від 05 листопада             2012 року № 5930, від 06 листопада 2012 року № 5039 та № 5035, від                          07 листопада 2012 року № 5068, від 24 грудня 2012 року № № 5929, 5937, 5932, 5931 (а. с. 19, т.1).
 
Зазначене розпорядження було прийнято на підставі заяв ОСОБА_1 від 18 та 20 березня 2013 року про анулювання свідоцтв про право власності на машиномісця та нежитлові приміщення (а. с. 12-13, т. 1).
 
31 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про повернення йому свідоцтв про право власності на вищезазначені машиномісця та нежитлові приміщення, посилаючись на ті обставини, що утримання зазначених документів КП «Харківське МБТІ» законом не передбачено                    (а. с. 15, т.1).
 
Відповідно до відповіді № 359 від 06 жовтня 2016 року ОСОБА_1                  КП «Харківське МБТІ» було повідомлено, що зазначені свідоцтва про право власності на нерухоме майно долучені до матеріалів інвентаризаційної справи будинку АДРЕСА_1 відповідно до пункту 2 розпорядження Харківського міського голови № 29 від 02 квітня 2013 року. Оскільки зазначене розпорядження не скасовано, то відсутні правові підстави для повернення цих документів (а. с. 17- 18, т. 1).
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Положенням частини другої статті 389 ЦПК Українивстановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування немає.
 
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказував, що утримання КП «Харківське МБТІ» правовстановлюючих документів на спірні об'єкти нерухомості є незаконним та не відповідає положенням чинного законодавства, а протиправними діями щодо неповерненням таких                        КП «Харківське МБТІ» фактично оспорює його право власності на вказане майно.
 
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Разом із тим, КП «Харківське МБТІ» відповідно до наданих йому повноважень та згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за                       № 582/5773 з подальшими змінами та доповненнями, не має повноважень видавати та/або анулювати свідоцтва про право власності на нерухоме майно або інші правовстановлюючі документи від свого імені.
 
Тобто, КП «Харківське МБТІ» є лише утримувачем матеріалів інвентаризаційних справ на об'єкти нерухомого майна і не може в одноособовому порядку вирішувати питання щодо можливості видачі з матеріалів інвентаризаційних справ будь-яких документів.
 
З наведеного вбачається, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що КП «Харківське МБТІ» не наділено компетенцією визнавати, оспорювати та/або не визнавати за позивачем право на нерухоме майно, у зв`язку з чим воно є неналежним відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання права власності на вищезазначене нерухоме майно.
 
Таким чином, вирішуючи питання про визнання права власності на спірне нерухоме майно, суд повинен був виходити із того, що належним відповідачем є орган, який видав, а потім скасував правовстановлюючі документи на це майно, тобто належним відповідачем у вказаній справі є Харківська міська рада, яка не була залучена у справі в якості відповідача, а брала участь як третя особа.
 
Апеляційний судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться у повному управлінні фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю. Право власності на жилі та нежилі приміщення в зазначеному будинку належать, як фірмі «Т.М.М.» - товариству з обмеженою відповідальністю, так і іншим особам    (а. с. 34, 35-56, т. 2).
 
Згідно заяви про приєднання до апеляційної скарги КП «Харківське МБТІ» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2018 року, фірма «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю вказувала, що наявність у позивача права власності на допоміжні приміщення, які є спільним майном багатоквартирного будинку, впливає на її обов'язки, як управителя, по забезпеченню належного утримання цього майна.
 
Згідно частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та/або обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Зазначена норма визначає осіб, які наділені правом на апеляційне оскарження судового рішення, що поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, але судовим рішенням вирішені питання про їх права, інтереси та (або) обов`язки. При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків, тобто суд вирішив спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення, є заявник. Рішення є таким, що вирішує питання про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, а в резолютивній частині прямо вирішено питання про її права та обов'язки.

Відповідно до частини першої статті 363 ЦПК України учасники справи мають право приєднатися до апеляційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До апеляційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.
 
Отже, з наведеного вбачається, що доводи касаційної скарги про те, що рішенням місцевого суду не порушено права та інтереси інших осіб, які не були залучені до участі у справі, є помилковими, а висновок апеляційного суду про те, що рішенням місцевого суду було вирішено питання про права та інтереси осіб, які не були залучені до розгляду справи, є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи, а тому ним правомірно скасовано рішення місцевого суду на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України.
 
Крім того, відповідно до положень статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Місцеві органи виконавчої влади, підприємства, установи та організації, а також громадяни несуть встановлену законом відповідальність перед органами місцевого самоврядування за заподіяну місцевому самоврядуванню шкоду їх діями або бездіяльністю, а також у результаті невиконання рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийнятих у межах наданих їм повноважень.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 звертався до міського голови                м. Харкова 18 та 20 березня 2013 року із заявами про анулювання свідоцтв про право власності на машиномісця та нежитлові приміщення.
 
Згідно розпорядження Харківського міського голови від 02 квітня 2013 року № 29 «Про скасування розпоряджень міського голови», скасовані розпорядження Харківського міського голови «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно», а саме, свідоцтва від 05 листопада             2012 року № 5930, від 06 листопада 2012 року № 5039 та № 5035,                             від 07 листопада 2012 року № 5068, від 24 грудня 2012 року № № 5929, 5937, 5932, 5931.
 
Разом із тим, на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції вказане розпорядження не скасовано, а ОСОБА_1 , звертаючи до суду із вказаним позовом, не порушував питання щодо визнання його недійсним.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповно встановленими обставинами, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому відповідно до положень пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підлягає обов'язковому скасуванню та ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Разом із тим, суд апеляційної інстанції правомірно зазначив, що скасування судового рішення через порушення судом першої інстанції норм процесуального права та відмова в позові у зв`язку з цим не перешкоджає позивачу захистити свої права шляхом пред`явлення у встановленому законом порядку позову до належних відповідачів та третіх осіб з наданням необхідних доказів на підтвердження своїх вимог.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції.
 
Разом з тим, у силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян