Дата документу 11.03.2020 Справа № 334/5344/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 334/5344/18                                                   Головуючий у 1 інстанції Турбіна Т.Ф.
Провадження №22ц/807/515/20                             Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 березня 2020 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Крилової О.В.,
Кухаря С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2019 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15 листопада 2010 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 2800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Відповідач підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір. 
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 2.1.1.2.4. Договору, відповідно до якого підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту. 
Зазначено також, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору виникла заборгованість, яка станом на 31 травня 2018 року становить 21232,79 грн., з яких: 2666,35 грн. - заборгованість за кредитом; 13947,76 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 3131,40 грн. - нараховано пені та комісії; а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 987,28 грн. - штраф (процентна складова).
З цих підстав, посилаючись на ст. 509, 525, 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, Банк просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2019 року у задоволені позову відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності, оскільки було встановлено, що з 26 серпня 2012 року відповідач кредитними коштами не користувалась, списання коштів на погашення заборгованості за кредитом з інших рахунків ОСОБА_1 здійснювалося банком до 31 жовтня 2014 року.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2019 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що відповідно до Правил користування платіжною карткою, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору або не після несплати чергового платежу. Згідно довідки про картки клієнта, відповідач на підставі підписаної 15 листопада 2010 року заяви-анкети отримав карту НОМЕР_1 , зі строком дії 10/12р. В подальшому карта 16 грудня 2013 року, відповідачу надана картка № НОМЕР_2 , зі строком дії до 08/16. Про факт отримання вказаної кредитної картки також свідчить виписка по рахунку клієнта. Зазначають, що суд першої інстанції не з`ясував строк дії картки та прийшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 18 грудня 2019 року (а.с. 79-80), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк».
08 січня 2020 року скориставшись своїм правом, ОСОБА_1 , надала до суду апеляційної інстанції відзив на вищевказану апеляційну скаргу, доводи якої вона вважає необ`єктивними, необґрунтованими, та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що з 26 серпня 2012 року не користувалася кредитними коштами, списання коштів на погашення заборгованості здійснювалося банком з інших рахунків до 31 жовтня 2014 року. Зважаючи на викладене, суд дійшов правильного висновку про початок перебігу позовної давності з листопада 2014 року. Посилання позивача на те, що строк дії картки був дійсний до 31 серпня 2016 року не відповідає дійсності, оскільки відповідач за власною ініціативою у листопаді 2014 року блокуванням припинив строк дії картки. На підставі наведеного, просила залишити без змін рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2019 року, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Так, вбачається з матеріалів справи та визнається учасниками справи, що 15 листопада 2010 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (без номеру) у вигляді підписання заяви на оформлення кредиту (а.с. 7). 
Відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку і погодився з тим, що вказана заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком  договір про надання банківських послуг (а.с. 8, зворот). При цьому, ОСОБА_1 не заперечується, що саме з цими умовами та правилами вона була ознайомлена під час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно посилання позивачем на відсутність заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Так, на підтвердження свої вимог, Банком до позовної заяви додано розрахунок заборгованості за договором № б/н від 15 листопада 2010 року, копію анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, довідку про умови кредитування, витяг з умов та правил надання банківських послуг та кіпою паспорту відповідача (а.с. 4-33).
Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» строк щомісячного платежу встановлено до 25 числа місяця наступного за звітнім (а.с. 8).
За приписами ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
За ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що, виходячи з вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-116цс13 від 06.11.2013 року.
Окрім цього, згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (а.с. 54-56). 
Таким чином, колегія погоджується із висновком суду першої інстанції щодо спливу строку позовної давності, оскільки ОСОБА_1 останній платіж за кредитним договором було зроблено 12 лютого 2013 року (а.с. 5), проте з позовом Банк звернувся 26 липня 2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.
Отже, колегія суддів, з урахуванням обов`язку щодо сплати щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітнім,останнім списанням коштів банком у жовтні 2014 року, та закінченням строку дії картки у жовтні 2014 року, погоджується з висновком суду першої інстанції про початок перебігу позовної давності у листопаді 2014 року.
Доводи наведені в апеляційній скарзі щодо необґрунтованості висновків суду з приводу пропуску Банком строку позовної давності є неспроможними з огляду на таке.
Так, в апеляційній скарзі скаржником зазначається, що позовна заява подана в межах строку позовної давності. Банк посилається на те, що відповідачу було надано кредитну картку № НОМЕР_1 , зі строком дії 10/12р., в подальшому карта була перевипущена та надана картка за № НОМЕР_2 , зі строком дії до 08/16. Проте, вказані посилання не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджені жодними доказами та матеріалами справи. 
В матеріалах справи відсутня виписка по рахунку, та довідка про картки клієнта, на які посилається АТ КБ «ПриватБанк».
Відповідно до ч. 1 ст. 76  ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77  ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 1,6  ст. 81 ЦПК України передбачено,  що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.
Також, відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що строк дії картки, який було надано ОСОБА_1 закінчився 30 жовтня 2014 року, доказів на спростування вказаного висновку позивачем не надано, а отже, перебіг позовної давності почався у листопаді 2014 року. 
Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).
З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2019 року по цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 11 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: