Постанова
Іменем України
21 травня 2020 року
м. Київ
справа № 466/2732/13-ц
провадження № 61-21055 св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»
відповідач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідач - ОСОБА_3 , 
відповідач - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року у складі судді Кавацюка В. І. та постанову апеляційного суду Львівської області            від 16 лютого 2018 року у складі колегії суддів Савуляка Р. В.,Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2010 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором від 06 березня 2008 року в сумі              20 959,63 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату розрахунку складає 165 864,03 грн.
Позов мотивовано тим, що відповідно до умов кредитного договору                  від 06 березня 2008 року ОСОБА_1 отримала у ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» кредит в сумі 15 000 доларів США строком до 01 березня 2015 року зі сплатою 22,50% річних за користування коштами. 
Узабезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
Взятих на себе зобов`язань за кредитним договором позичальник належним чином не виконувала, у зв`язку з чим 19 квітня 2010 року на її адресу направлено вимогу-попередження щодо повернення суми заборгованості.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 30 вересня 2010 року складає 20 959,63 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату розрахунку складає 165 864,03 грн, а саме: прострочена заборгованість по кредиту -            2 131,43 доларів США (еквівалент 16 867,07 грн); заборгованість по сумі кредиту - 14 253,99 доларів США (еквівалент 112 798,95 грн); відсотки -               5 819,70 доларів США (еквівалент 46 054,20 грн); підвищені відсотки -            885,94 доларів США (еквівалент 7 010,89 грн).
Вказану заборгованість банк просив стягнути з відповідачів солідарно на підставі положень статей 526, 554, 611, 1049, 1050, 1054 ЦК України.
У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду до ПАТ «Універсал Банк», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з позовом, вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила визнати недійсним кредитний договір 06 березня 2008 року, укладений між нею та ПАТ «Універсал Банк».
Позов мотивовано тим, що 06 березня 2008 року між ОСОБА_1 та                      ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») укладено договір про надання кредиту на споживчі потреби в сумі                        15 000 доларів США з терміном повернення кредиту не пізніше 01 березня 2015 року з процентною ставкою 22,50% річних.
Вказаний договір був нав`язаний позичальнику зі сторони пасторів                ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом обману та зловживання довірою із застосуванням психологічного тиску на прихожан церкви «Нове покоління» та «Посольство Боже », до яких на той час відносилось ОСОБА_1 , що підтверджено висновком судово-психологічної експертизи від 25 лютого             2013 року. Позивач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати на момент підписання кредитного договору від 06 березня 2008 року.
У відношенні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушені кримінальні провадження, у яких ОСОБА_1 визнана потерпілою.
Таким чином, ОСОБА_1 не могла усвідомлювати значення та наслідки укладення оспорюваного договору та не могла керувати своїми діями, що було зумовлено впливом на її психіку зі сторони пасторів релігійної організації «Посольство Боже» - обвинувачених у кримінальній справі №461/15229/13-к осіб, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2014 року зазначені справи об`єднано в одне провадження.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.
Позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 959,63 доларів США, що еквівалентно 165 864,03 грн. 1 658,64 грн - витрат по оплаті судового збору та 120 витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені порукою           ОСОБА_2 , що є підставою для солідарного стягнення з боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, яка утворилась станом на 30 вересня 2010 року в сумі 20 959,63 доларів США, що еквівалентно 165 864,63 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави, передбачені частиною третьою статті 203, частиною першою статті 215, частиною першою статті 229, частиною першою статті 230, частиною першою статті 231 ЦК України, для визнання недійсним кредитного договору від 06 березня 2008 року.
Посилання позивача на те, що кредитний договір вчинений під впливом обману, а також, коли вона не могла усвідомлювати значення та наслідки укладення оспорюваного договору та не могла керувати своїми діями, що були зумовлені впливом на її психіку зі сторони пасторів релігійної організації «Посольство Боже» не знайшли свого підтвердження, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів такого. 
Посилання позивача на те, що кредитний договір вчинений під впливом обману з боку відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не є підставою звільнення від виконання зобов`язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач особисто уклала оспорюваний кредитний договір з                   ПАТ «Універсал Банк» на підставі вільного волевиявлення.
Крім того, проведеною у справі експертизою не надано висновку про неспроможність ОСОБА_1 в момент укладення кредитного договору                від 06 березня 2008 року розуміти значення своїх та керувати ними, а лише схильність до втрати здатності повною мірою розуміти значення своїх дій, контролювати власні вчинки, розуміти їх суть та передбачати їх наслідки, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 225 ЦПК України.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за кредитним договором скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення.
Позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 959,63 доларів США, що еквівалентно               165 864,03 грн,  823 грн - витрат по оплаті судового збору та 60 грн - витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
У задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 відмовлено.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2012 року у справі                            №2-1328/203/2012 задоволено частково позов ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» та визнано недійсним договір поруки від 06 березня 2008 року.
Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 03 липня 2012 року, проведеної експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз підписи від імені ОСОБА_2 , розташовані в графах «Поручитель» в договорі поруки від 06 березня 2008 року, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням справжніх підписів ОСОБА_2 .
Таким чином встановлено, що ОСОБА_2 не підписував договір поруки                   від 06 березня 2008 року, волевиявлення на укладення даного договору у нього не було, а тому він не може нести відповідальності за невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що загальна сума заборгованості за кредитним договором підлягає стягненню з позичальника. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів про абсолютну неспроможність ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладенні кредитного договору.
Проведеною у справі експертизою не надано висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_1 в момент укладення кредитного договору                   від 06 березня 2008 року розуміти значення своїх та керувати ними, а лише схильність до втрати здатності повною мірою розуміти значення своїх дій, контролювати власні вчинки, розуміти їх суть та передбачати їх наслідки, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 225 ЦПК України.
Обґрунтованих підстав для визнання кредитного договору недійсним та доказів на їх підтвердження, окрім висновку психологічної експертизи, позивачем ОСОБА_1 не наведено.
Доводи ОСОБА_1 , що кредитний договір вчинений під впливом обману, а також, коли вона не могла усвідомлювати значення та наслідки укладення оспорюваного договору та не могла керувати своїми діями, що були зумовлені впливом на її психіку зі сторони пасторів релігійної громади «Посольство Боже» не знайшли свого підтвердження, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. 
При підписанні кредитного договору від 06 березня 2008 року, передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить усі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано усіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що посилається позивач
Посилання ОСОБА_1 на те, що кредитний договір вчинений під впливом обману з боку відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не є підставою звільнення від виконання зобов`язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач сама уклала спірний кредитний договір з ПАТ «Універсал Банк» на підставі вільного волевиявлення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні заявлених нею вимог про визнання кредитного договору недійсним та в частині задоволення вимог банку про стягнення з неї кредитної заборгованості, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким визнати кредитний договір недійсним та відмовити банку у стягненні з неї заборгованості по кредиту.  
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано та не надано належної оцінки тим обставинам, що підписання оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 відбулось, в стані коли вона не могла усвідомлювати наслідки своїх дій та не могла керувати своїми діями, що було зумовлено впливом на її психіку, що підтверджується висновком психологічної експертизи від 25 лютого 2013 року, проведеної в рамках кримінального провадження.
Суд першої інстанції безпідставно відмовив в розгляді заяви від 23 грудня 2013 року про зупинення провадження у справі, оскільки лише після вирішення справи у кримінальному провадженні № 461/15229/13-к, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013150010000837                 від 16 листопада 2013 року відносно ОСОБА_3 за ст.ст. 190 ч. 4, 209 ч. 2 КК України, ОСОБА_4 за ст.ст. 190 ч. 4, 209 ч. 1 КК України, яке перебуває у провадженні Сихівського районного суду м. Львова, будуть встановлені всі обставини та, в тому числі, буде надана оцінка висновку психологічної експертизи від 25 лютого 2013 року, і лише тоді розгляд даної справи міг бути продовжений. 
Суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків та не врахували у справі істотних обставин, які безпосередньо мають бути встановлені у кримінальному провадженні.
Також суди не дали належної оцінки висновку психологічної експертизи               від 25 лютого 2013 року, якою встановлено, що систематичне відвідування ОСОБА_1 зібрань богослужінь та проповідей релігійної організації «Посольство Боже» могло здійснювати на неї сугестивний (маніпулятивний, пов`язаний з навіюванням) вплив на психіку, на можливість усвідомлення розуміти повною мірою суті, значення та наслідків власних вчинків.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
За змістом доводів касаційної скарги відповідач не погоджується та оскаржує судові рішення виключно в частині задоволення позову про стягнення з неї заборгованості по кредитному договору та в частині відмови у задоволенні заявлених нею позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає судові рішення в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, викладених у касаційній скарзі.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором
Згідно зі статтею 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до положень статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Разом з тим, презумпцію правомірності, укладеного між сторонами кредитного договору не спростовано.
Встановивши обставини укладення між банком та ОСОБА_1 кредитного договору, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що за умов неспростування презумпції правомірності правочину та доведеності факту існування між сторонами грошового зобов`язання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами.
Внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, що відповідно до                  статті 1050 ЦК України надало банку право вимагати від позичальника дострокового погашення позики і сплати процентів. 
За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позичальник зобов`язаний сплатити банку суму заборгованості, яка підтверджується матеріалами справи та складається із простроченої заборгованості по кредиту - 2 131,43 доларів США (еквівалент 16 867,07 грн); заборгованості по сумі кредиту - 14 253,99 доларів США (еквівалент                         112 798,95 грн); відсотків - 5 819,70 доларів США (еквівалент 46 054,20 грн); підвищених відсотків - 885,94 доларів США (еквівалент 7 010,89 грн).
Заборгованість у такому розмірі підтверджується матеріалами справи та наданим банком розрахунком, який під час розгляду справи відповідачем належними і допустимими доказами не спростовано.
Щодо вимог позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним
У якості правової підстави визнання кредитного договору недійсним               ОСОБА_1 посилалась на статтю 225 ЦК України, зокрема на те, що даний договір був укладений в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що було зумовлено впливом на її психіку зі сторони пасторів релігійної громади «Посольство Боже», обвинувачених у кримінальній справі. Крім того, посилалась на статтю 230 та статтю 231                 ЦК України, зокрема на те, що кредитний договір укладено під впливом обману з боку відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зловживання останніми довірою із застосуванням психологічного тиску.
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні в статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Висновком психологічної експертизи від 25 лютого 2013 року, проведеної комісією спеціалістів на підставі скерування відділом розслідування злочинів СУ ГУ МВС України у Львівській області у кримінальному провадженні №12012150010000011, та на який посилається ОСОБА_1 в обґрунтування підстав визнання недійсним кредитного договору, не встановлено неспроможність ОСОБА_1 у момент укладення кредитного договору від 06 березня 2008 року розуміти значення своїх та керувати ними. У вказаному висновку зазначено лише про схильність до втрати здатності повною мірою розуміти значення своїх дій, контролювати власні вчинки, розуміти їх суть та передбачати їх наслідки, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного договору недійсним з підстав, передбачених статті 225                      ЦК України. Також зазначено, що систематичне відвідування зібрань, богослужінь та проповідей релігійної організації «Посольство Боже»             ОСОБА_1 , могло здійснити (маніпулятивний, пов`язаний із навіюванням) вплив на її психіку тамогло вплинути на можливість усвідомлення нею повною мірою суті, значення та наслідків власних вчинків.
Вказаним висновком, на який посилається ОСОБА_1 , не зроблено категоричного висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_1 в момент укладення нею кредитного договору розуміти значення своїх дій та керувати ними. Будь-яких інших належних і допустимих доказів, крім вказаного висновку, в обґрунтування факту перебування у такому стані позивачем не надано.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що посилання позивача на те, що кредитний договір вчинений під впливом обману з боку відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не є сторонами оспорюваного кредитного договору, не є підставою звільнення від виконання зобов`язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач сама уклала спірний кредитний договір з ПАТ «Універсал Банк» на підставі вільного волевиявлення, підписуючи, погодилась з його умовами. 
Так, під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638                 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.
Позичальник погодилась на отримання кредиту та була ознайомлена з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позичальника в договорі свідчать про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені. Своїми підписами на кожній сторінці договору, додатків до нього, позичальник підтвердила свою згоду на отримання кредиту, ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.
Отже, матеріали справи та встановлені судами попередніх інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії банку, як сторони кредитного договору при його укладанні суперечили волевиявленню позичальника, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.
Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору ОСОБА_1 діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.
Таким чином доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
Суди попередніх інстанцій, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, з тих підстав та обставин, з якими остання пов`язує недійсність цього правочину. 
Доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку заявника свідчить про відсутність підстав для покладення на неї ( ОСОБА_1 ) відповідальності за кредитним договором, зокрема щодо стягнення з неї заборгованості, оскільки, на її думку, є підстави для визнання такого правочину недійсним.  
Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки усправі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400                      ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.
Оскільки усі аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. 
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду та суду першої інстанції у нескасованій апеляційним судом частині.  
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та рішення місцевого суду у нескасованій апеляційним судом частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 травня 2017 року у нескасованій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
      
      І. В. Литвиненко
      
      І. М. Фаловська