ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

12 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/10886/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді:           Дурасової Ю.В.,
суддів:                               Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.12.2019 (головуючий суддя Дєєв М.В.)
у справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, просив: 
- визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , викладені в листах Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 22.11.2018р. та від 12.06.2019 року; 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не призначення позивачу пенсії; 
- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 19.03.2018 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів та виплачувати пенсію позивача на визначений ним банківський рахунок.
Позов обґрунтовано тим, що позивач є громадянином України, з 1999 року постійно мешкає в Ізраїлі. З метою реалізації свого права на призначення пенсії, позивач звернувся через свого представника до відповідача з заявою про призначення йому пенсії. Проте, листом від 28.11.2019р. відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії, обґрунтовуючи тим, що документ, що посвідчує особу позивача не відповідає порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного Фонду України №22-1 від 25.11.2005р. Також, 07.06.2019р. позивач повторно через свого представника звернувся до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за віком, проте, відповідно до листи від 12.06.2019р. відповідачем було зазначено про відсутність підстав для призначення пенсії позивачу. Позивач вважає відмови відповідача у призначенні пенсії неправомірними, дискримінаційними та такими, що суперечать чинному законодавству.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.12.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано що термін дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон, копію якого надано представником позивача до органу Пенсійного фонду для призначення пенсії позивачу, закінчився 11.06.2009р., а іншого документу, що посвідчує особу позивача, передбаченого Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», позивачем та його представником до органу Пенсійного фонду разом із заявою про призначення виплати пенсії не було надано, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави для призначення позивачу пенсії за віком.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представником позивача подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що позивачем Пенсійному органу надано всі необхідні документи для призначення пенсії. Зокрема, подано паспорт, який дійсний до 11.06.2019 року. Представник позивача зазначає, що паспорт позивача дійсно видавався на строк до 11.06.2009 року, проте був подовжений на 10 років до 11.06.2019 року про що свідчить печатка консульської  установи України у паспорті ОСОБА_1 . Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Вказує, що позивач має стаж роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці (Список №1), загальний страховий стаж позивача становить 55 років. Позивач виїхав з України до Ізраїлю 20.07.1999року, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль. На даний час позивачу 67 років, і він досяг усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Оскільки загальний стаж позивача становить 55 років та позивач має стаж роботи по Списку №1, то додатково до страхового стажу має бути зараховано по одному року. Пенсія призначається вперше, професія позивача відноситься до професій, які дають право на пенсію за віком на пільгових умовах.  
Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Посилається на те, що позивач як громадянин України жодним чином не обмежений у праві на пенсійне забезпечення в Україні, однак при зверненні до органів, що призначають та виплачують пенсію повинен на ряду з іншими громадянами України дотримуватись приписів діючого законодавства щодо подання необхідних документів.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що Пенсійним фондом відмовлено  позивачу в нарахуванні та виплаті пенсії за віком. В обґрунтування зазначених відмов, викладених у листах № 726/02-06/21 від 30.03.2018 р. та №234/03-05/26 віk6; 27.04.2018 р. відповідач посилався на те, що позивачем не було надано документів, що підтверджують постійне місце проживання (реєстрації) в Україні, для призначення та виплати пенсії, як того передбачає Закон України «Про загальнообов`язкове держави» пенсійне страхування» та тим, що згідно з п. 2.23 Порядку подання та оформленні документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Пре загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У зв`язку з чим, позивач був змушений звернутися з адміністративним позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (справа №0440/6987/18).
Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 р. по справі № 0440/6987/18, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме: визнано неправомірними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 726/02-06/21 від 30.03.2018 року та рішення №234/03-05/26 від 27.04.2018 року про відмову призначити ОСОБА_1 пенсію за віком та зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 2323 від 19.03.2018 р. про призначення йому пенсії за віком в порядку, передбаченому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 р. № 22-1.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 р. по справі № 0440/6987/18 набрало законної сили 06.11.2018р., однак, призначення та виплата пенсії позивачу так і не відбулися, оскільки відповідач повторно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком. 
Відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії обґрунтована тим, що документ, який посвідчує особу позивача не відповідає Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління ПФ України №22-1 від 25.11.2005р.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"  від 11.12.2003 № 1382-IV, Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII, норми Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1. 
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Таким чином, особи, які проживають в Державі Ізраїль, як громадяни України, мають такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Частиною 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 № 1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи осіб, що досягли пенсійного віку, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.
Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що  пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.
В свою чергу, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Таким чином, з 07.10.2009 порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Після прийняття Конституційним Судом України вищевказаного рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, вказав про право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства вбачається, що з дня набрання чинності Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що виїзд на постійне місце проживання до Ізраїлю не може бути підставою для припинення виплати або не призначення пенсії. 
Отже, проживання громадянина України на території іншої держави не є перешкодою у реалізації його права на соціальний захист, зокрема на пенсійне забезпечення.
Разом з тим, на даний час порядок призначення, перерахунку та виплати пенсії, визначений Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 (далі- Порядок 22-1).
Пунктом 1.5. Порядку 22-1 передбачено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Відповідно до п. 2.8. Порядку 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Згідно п. 2.9. Порядку 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
З матеріалів справи вбачається, що термін дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , з яким представник позивача звертався до відповідача разом із заявою про призначення позивачу пенсії за віком дійсно має дату закінчення своєї дії  11.06.2009р., проте термін дії паспорту продовжено до 11.06.2019 (а.с. 30).
Таким чином, на дату звернення представника позивача до органу ПФУ із заявою про призначення/перерахунок пенсії, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який надано у якості документу, що посвідчує особу ОСОБА_1 був чинним. 
З огляду на таке, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково визначив, що представником позивача надано не всі документи (а саме не надано діючий паспорт), необхідні для призначення/перерахунку пенсії, передбачених Порядком №22-1.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, (а.с. 30), має картку платника податків (а.с. 47), на даний час проживає в Ізраїлі. 
Згідно даних трудової книжки підтверджується, що позивач розпочав свою трудову діяльність з 1969 року, а завершив - в 1999 році (а.с. 49-58).
В силу Довідок про заробітну плату для обчислення пенсії, підтверджується місце роботи, стаж роботи, заробітна плата та обов`язкові відрахування з заробітної плати позивача (страхові внески) (а.с. 62-72).
Так, згідно Довідки про заробітну плату для обчислення пенсії №132 від 27.11.2018 року, що видана Приватним Акціонерним Товариством «Дніпропетровськметалопром» зазначено, що заробітна плата, яка враховується для обчислення пенсії за період 1992-1996 роки становить 12 244 грн.; довідка видана на підставі особових рахунків, на всі виплати нараховано страхові внески (а.с 62); 
Також, згідно Довідок про заробітну плату для обчислення пенсії, що видані Публічним Акціонерним Товариством «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на підставі особових рахунків встановлено, що:
- довідка №316 від 06.04.18 - заробітна плата, яка враховується для обчислення пенсії позивача за період 1987-1990 роки становила 13 662руб.40 коп.; збір на обов`язкове державне Пенсійне страхування та внески в Пенсійний фонд України утримувалися із заробітної плати та відрахувалися в повному  обсязі (а.с. 69);
- довідка №315 від 06.04.18 - заробітна плата, яка враховується для обчислення пенсії позивача за період 1980-1986 роки становила 21 554руб.53 коп.; збір на обов`язкове державне Пенсійне страхування та внески в Пенсійний фонд України утримувалися із заробітної плати та відрахувалися в повному  обсязі (а.с.70);
- довідка №314 від 06.04.18 - заробітна плата, яка враховується для обчислення пенсії позивача за період 1976-1979 роки становила 13 597руб. 16 коп.; збір на обов`язкове державне Пенсійне страхування та внески в Пенсійний фонд України утримувалися із заробітної плати та відрахувалися в повному  обсязі (а.с.71);
- довідка №313 від 06.04.18 - заробітна плата, яка враховується для обчислення пенсії позивача за період 1969-1971 роки становила 1902руб. 34 коп.; збір на обов`язкове державне Пенсійне страхування та внески в Пенсійний фонд України утримувалися із заробітної плати та відрахувалися в повному  обсязі (а.с.72).
Також матеріали справи містять Довідку про підтвердження стажу роботи №12/177 від 03.04.2018 року, яка видана Публічним Акціонерним Товариством «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» та підтверджує стаж роботи позивача на цьому підприємстві з 29.09.1969 року по 04.04.1990 року (а.с. 68, а.с. 66-67), а також Довідку №126 від 19.11.2018 року, що видана Приватним Акціонерним Товариством «Дніпропетровськметалопром», в якій зазначено, що позивач працював в ПрАТ «Дніпропетровськметалопром» з 30.09.1991 по 31.01.1997 рік (а.с. 63, ас. 64). 
Отже трудовою книжкою та вказаними довідками підтверджується право позивача на пенсійне забезпечення. 
Будь-яких даних, що вказані документи (трудова книжка, довідки) є підробними або фіктивними матеріали справи не містять. 
Дані про проведення відповідачем перевірки щодо зазначених довідок, матеріали справи також не містять. 
Таким чином, документи, що підтверджують право позивача та отримання пенсійного забезпечення надані в повному обсязі, при цьому, відмова відповідача у призначенні пенсії ОСОБА_1 , що викладена в листах Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 900/03.8-15 від 22.11.2018р. та № 11218/20 від 12.06.2019 року - не може вважатися справедливою та прийнятою з забезпеченням принципу верховенства права.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції позивачем (в силу вищезазначених документів) доведено право на пенсійне забезпечення.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції справедливим та ефективним захистом права позивача є зобов`язання відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 19 березня 2018 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Суд першої інстанції не врахував вищезазначених норм, не дослідив в повному обсязі обставини справи, що призвело до помилкових висновків про відмову в задоволенні позову. 
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 19 березня 2018 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. 
При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про виплату пенсії позивача на визначений ним банківський рахунок, оскільки будь-яких відмов з цього приводу відповідачем здійснено не було, тому спір з цього приводу відсутній.  
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Водночас, відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції позивач довів ті обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, водночас, відповідачем не доведено правомірності своїх дій/рішень. 
Доводи апеляційної скарги спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому може бути підставою для його скасування.
З огляду на результати апеляційного розгляду справи розподілу підлягають судові витрати, понесені позивачем при подачі позову та при подачі апеляційної скарги: в сумі 768,40грн. (а.с. 5) та в сумі 1152,60грн. (а.с. 157), що в загальному розмірі становить 1921грн.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.12.2019 - скасувати та прийняти нову постанову.
Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , що викладені в листах Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 900/03.8-15 від 22.11.2018р. та № 11218/20 від 12.06.2019 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 19 березня 2018 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) судові витрати за подачу адміністративного позову та апеляційної скарги в розмірі 1921 гривня за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (код 21910427).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України; касаційне оскарження здійснюється протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 19.03.2020.
   
Головуючий   суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова