Єдиний унікальний номер 235/7233/19 
Номер провадження 22-ц/804/1610/20        

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Халаджи О.В.
суддів: Азевича В.Б., Кішкіної І.В.
секретар Кіпрік Х.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Михайленко Ольга Володимирівна про визнання договору дарування будинку недійсним (суддя Величко О.В., повний текст рішення складено 20 лютого 2020 року),
В С Т А Н О В И В:
    
16 жовтня 2019 року  позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Михайленко Ольга Володимирівна про визнання договору дарування будинку недійсним. Просила визнати договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладений 05 листопада 2018 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Михайленко Ольгою Володимирівною, реєстрований № 2112 недійсним.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2020 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Михайленко Ольга Володимирівна про визнання договору дарування будинку недійсним відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та подала апеляційну скаргу, вважає його незаконним та не обґрунтованим.
В обґрунтування доводів вказує, що суд першої інстанції при ухваленні рішення проігнорував той факт, що в силу свого стану здоров`я на момент укладення договору дарування (низький рівень слуху, низький рівень зору, хворобливий стан у цей день) позивач помилялась, невірно сприяла фактичні обставини договору і підписала договір дарування замість, як вона вважала, договір довічного утримання. Через кілька місяців після підписання договору, між позивачем та відповідачем почалися сварки, ОСОБА_2 почала виганяти ОСОБА_1 з дому.
Наголошує на тому, що 5 листопада 20198 року, за кілька годин до підписання договору, позивач зверталась по медичну допомогу, про що є запис у амбулаторній картці, бо погано почувалася. На момент підписання договору у позивача ще не було слухового апарата, а користувалася лише підсилювачем звуку. Заходячись у нотаріуса, позивач ледве чула й розуміла те, що їх говорили, лише ставили підписи, де їй показували.
Також вказує, що ОСОБА_2 скористалася тим, що позивач під час укладання договору почувала себе погано і помилялася щодо фактичних обставин договору, таким чином схиливши позивача підписати договір дарування замість договору довічного утримання.
ОСОБА_1 просила рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2020 року скасувати, та ухвалити нове, яки задовольнити позов в повному обсязі.
Від ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Від приватного нотаріуса Михайленко О.В. відзив на апеляційну скаргу не надходив.
ОСОБА_1 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила їх задовольнити.
ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. ЇЇ представник ОСОБА_4 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення судуд першої інстанції без змін.
Приватний нотаріус Михайленко О.В. у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та  доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка по справі ОСОБА_2 є донькою позивачки ОСОБА_1 ( а. с. 5-6).
Сторони проживають в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно договору дарування від 05.11.2018 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Михайленко О.В. ОСОБА_1 - дарувальник з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з іншої сторони, уклали договір, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 7).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована за адресою: смт . Шевченко м. Покровськ ( а. с. 9).
Згідно довідки КНП Центр первинної медико-санітарної допомоги 05.11.2018 р. до реєстратури Авдіївської ЦМЛ надійшов виклик додому за адресою: АДРЕСА_3 . Сімейним лікарем було встановлено діагноз: вегето-судинна дистонія, та призначено лікування і рекомендовано звернутись до сімейного лікаря за місцем проживання ( а. с. 11). 
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 перебуває на обліку в КЛПУ «Краматорський онкодиспансер» ( а.с. 12-13). 
Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час укладання договору дарування ОСОБА_1 , усвідомлювала, що вона підписує саме договір дарування і на момент його укладання ніяких заперечень з цього приводу не мала.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Враховуючи наведене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203, 229 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 , зазначила що вона помилилася щодо природи оспорюваного правочину, оскільки зважаючи на свій вік, стан здоров`я та потребу у догляді й утриманні та домовленість з дочкою, вважала, що нею укладено договір довічного утримання, а не договір дарування.
Вирішуючи спір, з огляду на встановлені фактичні обставини та умови договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про недоведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Під час розгляду справи в суді апеляційній інстанції, учасники справи, клопотань про призначення судово-психіатричної експертизи не заявляли.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції взяв до уваги усі надані сторонами докази та пояснення свідків, та оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не довела своїх позовних вимог.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що відсутні підстави та обставини вважати, що оспорюваний договір дарування вчинений під впливом помилки. Належно дослідив, проаналізував та надав відповідну правову оцінку обставинам щодо: віку позивача, його стану здоров`я та потреб у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявності у позивача спірного житла як єдиного; відсутності фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживання в спірному будинку після укладення договору дарування.
Аргументи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом щодо укладення договору дарування під впливом помилки, які, на думку заявника, встановлені судом першої інстанції неповно і неправильно.
Апеляційний суд встановив, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та на законність ухваленого судового рішення не впливають. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд зробив висновок, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст., 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення
Рішення Красноармійського  міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого  2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Судді:          О. В. Халаджи
           В.Б. Азевич
           І.В. Кішкіна
Повний текст судового рішення складено 17 червня 2020 року. 

Головуючий-суддя                                                                                             О.В. Халаджи