Номер провадження: 22-ц/813/3292/20 
Номер справи місцевого суду: 498/994/17
Головуючий у першій інстанції Тростенюк В. А.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю секретаря                Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: орган опіки та піклування Великомихайлівської РДА Одеської області; ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення,

                                встановив:
       
10.11.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 23 квітня 2012 року на підставі рішення виконкому Великомихайлівської селищної ради № 29 від 29 березня 2012 року, він являється власником квартири АДРЕСА_1 . Проте, разом з ним в зазначеній квартирі зареєстровані і відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Позивач обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що відповідач ОСОБА_3 зареєструвалася у спірній квартирі та зареєструвала там свою доньку ОСОБА_2 незаконно, внаслідок шахрайських дій, за якими ОСОБА_3 незаконно приватизувала належну йому квартиру на своє ім`я, скориставшись його відсутністю на території України. 
Однак, рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2011 року було визнано незаконними дії щодо приватизації Кубаєнко В.В. належної йому квартири (т.1, а.с.5-6). Після отримання рішення апеляційного суду та приватизації квартири на своє ім`я, він неодноразово просив відповідачів знятися з реєстрації з його квартири, однак отримував відмови. На даний час він має намір продати належну йому квартиру та переїхати на постійне місце проживання в інше місто, однак не може цього зробити, оскільки в його квартирі незаконно зареєстровані відповідачі. Тому він просив суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В свою чергу, представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 було подано заперечення та відзив на позовну заяву, відповідно до яких представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що у позовній заяві позивач вказав, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право власності, виданого 23 квітня 2012 року. При цьому зазначив, що свідоцтво він отримав на підставі рішення №29 виконавчого комітету Великомихайлівської селищної ради від 29 березня 2012 року. Вказані докази, як то свідоцтво на право власності, видане 23 квітня 2012 року та рішення №29 виконавчого комітету Великомихайлівської селищної ради від 29 березня 2012 року як докази права вимоги про виселення стороною відповідача сприймаються критично, оскільки містять відомості про ОСОБА_1 , як про одноосібного власника квартири, що у 2012 році скористався правом на приватизацію. 
В той же час, на момент отримання свідоцтва, членом його сім`ї були і продовжують залишатися: ОСОБА_4 - мати позивача, що здійснила угоду купівлі-продажу квартири за участі відповідача ОСОБА_3 від 13 червня 2004 року, дружина та діти. У вказаній квартирі із 2008 року постійно проживає та зареєстрована відповідач та члени її сім`ї.
Крім того, представник відповідача надала в судовому засіданні письмову заяву про застосування строків позовної давності, які сплинули 30 листопада 2014 року, тобто через три роки із дати ухвалення рішення апеляційним судом Одеської області, яке дозволяло в розумні і допустимі строки вирішити усі спори щодо прав на нерухоме майно, але таким правом позивач не скористався. 

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, але попередньо надала письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності (т.1, а.с. 205).
Представник третьої особи - органу опіки та піклування Великомихайлівської РДА в судове засідання не з`явився, але в поданій письмовій заяві просив суд розглянути справу у відсутність їх представника (т.1, а.с. 150).
Представник третьої особи ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, але в поданій письмовій заяві просив суд розглянути справу у його відсутність. Позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити (т.1, а.с. 180). 

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вище вказаного рішення та постановлення нового, яким визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , та просить виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. 

Проте, до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 13.05.2020 року, на 13.00 год. учасники справи не з`явились, будучи втретє належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 20-29, 35-40, 45-54). До суду апеляційної інстанції з`являлись лише представник заявника апеляційної скарги ОСОБА_7 та апелянт ОСОБА_1 (т.2, а.с. 35, 43).
При цьому, представник заявника апеляційної скарги ОСОБА_7 надала суду заяву про слухання справи у її відсутність та відсутність апелянта ОСОБА_1 (т.2, а.с. 59-60).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.
При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна (далі - Конвенція), стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. 
Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.
У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, з наступними змінами (т.2, а.с.61), апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів. 
Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 18.05.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач без поважних причин пропустив строк позовної давності для захисту своїх прав.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності, виданого 23 квітня 2012 року на підставі рішення виконкому Великомихайлівської селищної ради № 29 від 29 березня 2012 року, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 13).
Відповідно відмітки у паспорті позивача ОСОБА_1 , він з 12 серпня 1998 року зареєстрований у спірній квартирі по теперішній час (т.1, а.с. 7-8).
Згідно відмітки у паспорті ОСОБА_2 , вона з 28 липня 2008 року зареєстрована у спірній квартирі по теперішній час (т.1, а.с. 11-12).
У відповідності до відмітки у паспорті ОСОБА_3 , вона з 28 липня 2008 року також була зареєстрована у спірній квартирі (т.1, а.с. 9-10). Проте, згідно довідки № 745/01-16 від 12.03.2019 року, відповідач ОСОБА_3 з 19.02.2019 року знята з реєстраційного обліку по вказаній адресі (т.2, а.с.60).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2011 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 30.06.2004 року, який укладений між ОСОБА_4 (мати позивача ОСОБА_1 ) та відповідачем ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 46-47).
З цих підстав суд першої інстанції виходив із того, що позивач мав подати до суду позов до 30 листопада 2014 року. 
Оскільки він подав даний позов 09.11.2017 року, то він пропустив строк позовної давності для захисту своїх прав і поважних причин пропуску цього строку суду не надав.
Однак, судом не було враховано, що даний позов є негаторним, заявлений на підставі ст. 391 ЦК України, оскільки порушення прав позивача носить триваючий характер, а тому строк позовної давності ним не пропущений.
Таких правових позицій дотримується Верховний Суд, які викладені у постанові від 06.03.2018 року у справі № 607\15489\15-ц, та згідно яких позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває. Отже, оскільки позов про виселення є негаторним і може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення, то висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності, є безпідставним.

Що ж стосується питання по суті спору, то колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, у відповідності до вищевказаного рішення апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2011 року скасовано Свідоцтво про право власності на житло № 97 від 03.11.2003 року, видане Великомихайлівською РДА Одеської області на ім`я ОСОБА_4 та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 30.06.2004 року, який укладений між ОСОБА_4 (мати позивача ОСОБА_1 ) та відповідачем ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 46-47).
Таким чином, судовим рішенням встановлено недійсність правочину купівлі-продажу житла на ім`я відповідача ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Отже, судом апеляційної інстанції встановлена незаконність набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, що створює для неї та членів її сім`ї певні юридичні наслідки, якими є: зняття з реєстраційного обліку та виселення без надання іншого житлового приміщення.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про законність набуття відповідачами права власності, що унеможливлює їх визнання такими, що втратили право на користування спірним майном та виселення з нього за відсутності іншого майна, не відповідають дійсним обставинам справи, не засновані на чинному законодавстві і є не інакше, як грубим втручанням у право власності ОСОБА_1 , набутого ним на спірне майно у встановленому законом порядку.
Проте, незважаючи на те, що резолютивна частина вищевказаного рішення апеляційного суду м.Одеси від 30.11.2011 року не містить визначення про позбавлення ОСОБА_3 права власності або права користування спірною квартирою, вказане судове рішення свідчить про незаконність набуття права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, а тому як наслідок - і незаконність реєстрації в цій квартирі інших членів своєї сім`ї без згоди власника квартири.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і не підлягають задоволенню.

При цьому суд виходив із того, що у відповідності до акту обстеження житлово-побутових умов від 01.02.2018 року сім`ї ОСОБА_3 , яка проживає в квартирі АДРЕСА_1 , проживає, серед інших, разом з нею і її малолітній онук ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 75). 
Крім того, згідно довідки Великомихайлівської селищної ради від 11.05.2018 року у квартирі АДРЕСА_1 серед інших також зареєстрована з 23.03.2018 року малолітня дитина ОСОБА_10 , 2016 року народження (т.1, а.с. 146). 
Також суд першої інстанції виходив із того, що на виконання ухвали Фрунзівського районного суду Одеської області від 04.04.2018 року (т.1, а.с. 95-96), органом опіки та піклування Великомихайлівської РДА був наданий висновок від 16.04.2018 року за № 01/01-29/453 щодо недоцільності визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користуватися квартирою АДРЕСА_1 та виселення, так як в квартирі зареєстрована та проживає малолітня дитина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В разі втрати цього права матір`ю малолітньої дитини, ОСОБА_9 може залишитися без місця проживання, так як іншого права користування житловим приміщенням не виявлено (т.1, а.с. 100-101).
Однак судом не було враховано, що позивач ОСОБА_1 ставив питання про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням і виселення лише ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .
Уточнений позов, де також ставилось питання щодо малолітніх ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , був залишений судом без розгляду, про що була постановлена відповідна ухвала від 18.12.2018 року (т.1, а.с.161-163, 241-242).
З цих підстав вказівка суду в оскаржуваному судовому рішенні про те, що правові підстави для визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відсутні, є безпідставною, так як такі позовні вимоги не були предметом судового розгляду і позивач не просив визнати їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та їх виселення.
У зв`язку з цим також є безпідставним посилання суду на Висновок органу опіки і піклування Великомихайлівської РДА від 16.04.2018 року № 01/01-29/453 щодо недоцільності визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та її виселення (т.1, а.с.100-101). При цьому судом не було враховано, що відповідач ОСОБА_3 є бабусею малолітніх ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , а не їх мамою.

Також судом не було враховано, що в силу ч.2 ст. 13 ЦПК України суд має право збирати докази, що стосуютьсяпредмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Частинами 4, 5 ст. 19 СК України визначено перелік спорів, за якими орган опіки і піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, які стосуються справи.
Такий перелік є вичерпним та стосується вимог, заявлених виключно відносно малолітніх та (або) неповнолітніх дітей.
Однак, враховуючи, що позовні вимоги до малолітніх ОСОБА_9 і ОСОБА_10 не були предметом судового розгляду, вищевказаний Висновок органу опіки і піклування не є належним доказом у справі, який би давав правові підстави дійти висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 .

Більше того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції необгрунтовано вказав, що однією з підстав відмови є те, що відповідачі не мають іншого житла, вселилися до спірного житла на законних підставах та не можуть забезпечити реєстрацію своїх неповнолітніх дітей в іншому приміщенні, що суперечить інтересам дітей.

Так, судом не було враховано, що позивач має право на захист свого права власності на квартиру АДРЕСА_1  на підставі статей 319, 321, 386, 391 ЦК України, а також ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка є джерелом українського законодавства, та в яких закріплено принцип непорушності права приватної власності. Цей принцип означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення особи померлою.

У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 обрано правильний спосіб захисту своїх прав: визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, що у повній мірі відповідає положенням ст.ст. 15, 16 ЦК України.

При цьому судом першої інстанції також не було враховано, що дане право власності позивача ОСОБА_1 підтверджується відповідним Свідоцтвом про право власності на вищевказану квартиру і на теперішній час ніким не оспорено (т.1, а.с.13). Крім того, володіння спірним майном підтверджується фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку.
З цих підстав є необгрунтованими доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що позивач ОСОБА_1 є неналежним власником вищевказаної квартири, а тому не має права на захист своїх неіснуючих прав.
Також судова колегія вважає за необхідне вказати, що та обставина, що в квартирі АДРЕСА_1 також проживають малолітні ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки в такому випадку права власника квартири, яким в даному випадку є позивач ОСОБА_1 , не будуть захищеними, що є недопустимим.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги. 

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв`язку з цим, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачений за подання позову та апеляційної скарги судовий збір у загальному розмірі 2560 грн. (640 грн. + 1920 грн.), по 1280 грн. з кожної.
Крім того, оскільки позивачем при поданні позову заявлялись дві вимоги нематеріального характеру, по яким було відкрито провадження у справі і фактично які розглядались судом першої інстанції і по яким постановлено судове рішення, однак судовий збір був сплачений лише за одну вимогу, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в рівних частках на користь державного бюджету України судовий збір за другу вимогу нематеріального характеру у загальній сумі 640 грн., по 320 грн. з кожної.

Що стосується того, що з 19.02.2019 року відповідач ОСОБА_3 знята з реєстраційного обліку із спірної квартири, що підтверджується відповідною довідкою (т.2, а.с. 60), то ця обставина не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , так як зазначена довідка не свідчить про втрату відповідачем ОСОБА_3 права користування спірною квартирою і тим більше не свідчить про непроживання відповідача ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОПП: НОМЕР_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити їх із вказаного житлового приміщення без надання іншого.
Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОПП: НОМЕР_3 , в рівних частках сплачений за подання позову та апеляційної скарги судовий збір у загальному розмірі 2560 грн. (дві тисячі п`ятсот шістдесят гривень), по 1280 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень) з кожної.
Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОПП: НОМЕР_2 , в рівних частках на користь державного бюджету України судовий збір у загальній сумі 640 грн. (шістсот сорок гривень), по 320 грн. (триста двадцять гривень) з кожної.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення, яке складено 18.05.2020 року.
 
Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра