Постанова
Іменем України
 
18 березня 2020 року                                    
м. Київ                                                               
 
справа № 752/12270/18
провадження № 61-12829св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тесля Антон Віталійович, на постанову Донецького апеляційного суду від 28 травня 2019 року у складі колегії суддів: Пономарьової О. М.,  Биліни Т. І., Попової С. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), про припинення договірних відносин між сторонами договору та закінчення договору кредиту.
Позов обґрунтовано тим, що 01 серпня 2008 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 156/28-287, за умовами якого банк надав позивачу кредит на поточні потреби в іноземній валюті в сумі 35 000 доларів США, що за курсом Національного банку України на дату видачі становить 169 578 грн 50 коп., строком до 01 серпня 2018 року. Додатковою угодою до вказаного договору від 19 листопада 2010 року № 3 термін погашення кредитного договору подовжений до 01 серпня 2028 року.
У зв`язку з тим, що останній платіж на погашення кредитних зобов`язань перед банком позичальник здійснив 13 квітня 2011 року, тому виникла заборгованість за договором починаючи з дати останнього платежу.
Пунктом 7.4 кредитного договору від 01 серпня 2008 року № 156/28-287 передбачено, що у разі обставин, визначених пунктів 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору, строк користування вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний погасити кредит, проценти за фактичний час користування кредитом та нараховані штрафні санкції.
Згідно з пунктом 4.5 договору кредиту у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктів 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня сплатити кредит, проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.
Оскільки позичальник обов`язки, передбачені пунктами 3.3.7 та 3.3.8 кредитного договору, не виконував з 13 квітня 2011 року, то відповідно до пунктів 4.5 та 7.4 договору кредиту строк користування кредитом сплив через 90 календарних днів з моменту останнього виконання умов договору, тому з 12 липня 2011 року у сторін договору кредиту припинилися взаємні права та обов`язки, окрім передбаченого статтею 631 ЦК України обов`язку виконати зобов`язання, які виникли під час дії договору, а також фактично припинилася дія кредитного договору, тому відповідно до висновків Верховного Суду України, всі наступні платежі, визначені графіком, не мають правового значення та не підлягають виконанню.
05 квітня 2018 року позивачем направлено відповідачу заяву з проханням визнати та документально зафіксувати факт припинення кредитного договору від 01 серпня 2008 року № 156/28-287. Листом від 24 квітня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» йому відмовило у позасудовому визнанні договору кредиту від 01 серпня 2008 року № 156/28-287 припиненим.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив встановити, що правовідносини між сторонами кредитного договору від 01 серпня 2008 року № 156/28-287 фактично припинено 12 липня 2011 року, а сам кредитний договір № 156/28-287, укладений між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» 01 серпня 2008 року, припинився 12 липня 2011 року у зв`язку зі спливом строку, визначеного умовами кредитного договору.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено фактично припиненими з 12 липня 2011 року правовідносини між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк» щодо договору кредиту                                   № 156/28-287 укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» 01 серпня 2008 року, у зв`язку зі спливом строку, визначеного умовами кредитного договору.
Суд першої інстанції виходив із того, що останній платіж у рахунок погашення кредитних зобов`язань перед банком позивач здійснив 13 квітня 2011 року, заборгованість за договором, перед банком виникла, починаючи з дати останнього платежу, тобто позивач порушив зобов`язання за вказаним договором, тому відповідно до умов пункту 3.3.7, 3.3.8, 4.5, 7.5 вказаного договору строк користування кредитом сплинув через 90 календарних днів з моменту невиконання ним своїх обов`язків і у банку виникло право вимоги та почався перебіг позовної давності щодо погашення суми заборгованості за кредитом. Таким чином, 12 липня 2011 року припинився не лише строк кредитування, а й взаємні права та обов`язки сторін договору. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Донецького апеляційного суду від 28 травня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» задоволено.
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 квітня 2019 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів виконання кредитного зобов`язання належним чином, тому основне зобов`язання за кредитним договором не припинилося. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2019 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тесля А. В.,подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану судову постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою судді Верховного Суду від 22 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У серпні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду  у складі колегіїз п`яти суддів. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для припинення договірних відносин між сторонами, оскільки останній платіж на рахунок погашення кредитних зобов`язань перед банком позивачем здійснено 13 квітня 2011 року, то перед банком виникла заборгованість за договором починаючи з дати останнього платежу, тобто позивач порушує зобов`язання за вказаним договором, та відповідно до умов пункту 3.3.7, 3.3.8, 4.5, 7.5 договору строк користування кредитом сплинув через 90 календарних днів з моменту невиконання ним своїх обов`язків, і у банку виникло право вимоги та почався перебіг позовної давності щодо погашення суми заборгованості за кредитом. Крім того, заявник у касаційній скарзі посилався на правовий висновок Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 752/11447/16 (провадження № 61-11911св18).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від АТ «Укрсоцбанк», в яких банк просить залишити оскаржувану судову постанову без змін, оскільки вона прийнята при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 серпня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладений договір кредиту                   № 156/28-287, відповідно до пункту 1.1 якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 35 000 доларів США зі сплатою 14 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 01 серпня 2018 року на умовах, визначених цим договором.
Згідно з пунктом 1.1.1 кредитного договору погашення кредиту та сплата нарахованих процентів за користування кредитом здійснюється таким чином: починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно до 15-го числа сплачує кредитору рівну суму грошових коштів, кожна з яких включає в себе заборгованість за кредитом та процентами, розрахованих за весь строк користування кредитом.
Пунктом 7.4 договору кредиту від 01 серпня 2008 року 156/28-287 передбачено, що у разі обставин, визначених пунктами 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору, строк користування вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний погасити кредит, проценти за фактичний час користування кредитомта нараховані штрафні санкції.
Відповідно до пункту 4.5 договору кредиту у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктів 3.3.7., 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.
Надалі між сторонами укладені додаткові угоди № 1, № 2 та № 3 про внесення змін та доповнень до договору кредиту, відповідно до умов яких сторони погодили, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 календарних днів, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, відсотків та можливих штрафних санкцій у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник у свою чергу зобов`язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані відсотки та штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищенаведених вимоги кредитора. Встановлена нова процентна ставка 15,85 % річних та новий кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом - 01 серпня 2028 року.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК Україниза кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку(стаття 509 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. 
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України). 
Припинення зобов`язання регулюється главою 50 розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.
Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Стаття 599 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 ЦК України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що кредитний договір від 01 серпня 2008 року укладено на період з 01 серпня 2008 року до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, з кінцевим терміном повернення кредиту до 01 серпня 2028 року.
Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що оскільки кредитним договором не передбачено право на односторонню відмову від кредитного договору, строк дії якого визначено сторонами до 01 серпня 2028 року, відсутні підстави для задовлення позову.  
Доводи касаційної скарги про те, що банк умовами кредитного договору встановив строк повного виконання кредитного договору через 90 днів з моменту останнього платежу за кредитним договором, тим самим змінивши строк виконання основного зобов`язання, останній платіж на рахунок погашення кредитних зобов`язань перед банком позивачем здійснено 13 квітня 2011 року, тому з урахуванням положень частини першої статті 530, частини першої статті 598, частини першої статті 631, частини четвертої статті 651 ЦК України, наявні підстави для припинення договірних відносин між сторонами, є необґрунтованими, оскільки умовами кредитного договору від 01 серпня 2008 року передбачено право банку вимагати дострокове погашення кредиту, що є правом банку, а не обов`язком. 
Так, посилання заявника в касаційній скарзі на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 752/11447/16 (провадження № 61-11911св18), є безпідставними, оскільки зі змісту наведеної судової постанови та оскаржуваного судового рішення вбачається, що вони постановлені у справах з різними фактичними обставинами.
Інші доводи касаційної скарги також не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх спростував. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тесля Антон Віталійович, залишити без задоволення.
Постанову Донецького апеляційного суду від 28 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                           І. А. Воробйова 

                                                                                       Б. І. Гулько

                                                                                        Р. А. Лідовець  

                                                                                        Ю. В. Черняк