ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«04» червня 2020 року
м. Харків
справа № 630/563/19-ц
провадження № 22ц/818/1740/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 26 грудня 2019 року в складі судді Зінченка О.В.
в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що вона з ОСОБА_2 перебувала у шлюбі, який розірвано рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 28 вересня 2018 року. Від шлюбу мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає разом з нею та перебуває на її утриманні.

Вказала, що відповідач мешкає окремо, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, інших дітей не має.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн щомісяця до досягнення повноліття дитини, починаючи з дня подання позовної заяви до суду з урахуванням індексації, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 26 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 – задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на її користь у розмірі 3000,00 грн на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 19 листопада 2019 року до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 768,40 грн на користь держави; допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та стягнути з нього аліменти на її користь у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вважав, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що він регулярно та у добровільному порядку надає кошти на утримання сина; що не враховано його матеріальний стан, оскільки він є безробітним; власного житла він не має та заробляє на життя тимчасовою роботою. Також, не враховано стан його здоров`я, зокрема, перебування у лікарні та необхідність реабілітації після перелому ноги; що на його утриманні перебуває батько, який є пенсіонером та потребує коштовного лікування; що позивачка не надала будь-яких розрахунків та доводів, на підставі яких вона вимагала саме такого розміру аліментів.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду  ОСОБА_4  від 27 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишено без руху.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Сащенка І.С., Коваленко І.П., Овсяннікової А.І. від 14 лютого 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 26 грудня 2019 року; вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

02 березня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому вона просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення суду без змін. Вказала, що у суді першої інстанції відповідач позов визнав, проти розміру аліментів у 3000,00 грн не заперечував. Наявні у нього докази, подані разом з апеляційною скаргою, до суду першої інстанції не подавав.
Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Сащенка І.С., Коваленко І.П., Овсяннікової А.І. від 11 березня 2020 року призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

23 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 630/563/19 (22ц/818/1740/20) за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 26 грудня 2019 року в складі судді Зінченка О.В. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Бурлака І.В., судді колегії Хорошевський О.М., Яцина В.Б.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Бурлака І.В., Хорошевського О.М., Яцини В.Б. від 27 квітня 2020 року призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого судова колегія погоджується, мотивовано тим, що ОСОБА_2 як батько малолітнього ОСОБА_3 зобов`язаний брати участь у його утриманні, позов визнав та не заперечував проти стягнення з нього аліментів у розмірі 3000,00 грн щомісячно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 14 липня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 28 вересня 2018 року (а. с. 6, 10).

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично мешкає разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується актом голови Житлово-будівельного кооперативу «Люботинський-3» від 18 листопада 2019 року та довідкою виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 14 листопада 2019 року (а. с. 3, 4, 9).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою  статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України  та  статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вказаною нормою не передбачено звільнення від такого обов`язку в разі неможливості його виконання.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. 

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:  стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Частинами 1 та 4 статті 191 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як вбачається з матеріалів справи 26 грудня 2019 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву, у якій вказав, що позов визнає в повному обсязі, погоджується виплачувати аліменти у розмірі 3000,00 грн щомісячно на утримання дитини та просить розглядати справу без його участі (а. с. 25).

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що відповідач позов визнав, і це не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 3000,00 грн на місяць.

При цьому, суд також виходить з необхідності забезпечення права дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що судом першої інстанції не враховано його матеріальний стан, оскільки він є безробітним, власного житла не має та заробляє на життя тимчасовою роботою, є безпідставними, оскільки доказів щодо зазначених обставин відповідач до суду першої інстанції не подавав, проти стягнення з нього аліментів у розмірі 3000,00 грн щомісячно не заперечував.
Будь-яких доказів щодо відсутності постійної роботи та заробітку, розміру доходів відповідачем не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Отже, належних та допустимих доказів того, що дохід відповідача не дозволяє йому сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, матеріали справи не містять.

Посилання ОСОБА_2 на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суду не враховано стан його здоров`я, зокрема, перебування у лікарні та необхідність реабілітації після перелому ноги, а також, що на його утриманні перебуває батько, який є пенсіонером та потребує коштовного лікування, судова колегія відхиляє, оскільки при розгляді справи судом першої інстанції відповідач, визнаючи позов, не надав суду доказів щодо таких обставин.

Подані разом з апеляційною скаргою докази, зокрема, медичну виписку з історії хвороби ОСОБА_2 , з якої вбачається, що він з 02 травня 2019 року по 20 травня 2019 року перебував на лікуванні у зв`язку з переломом, та виписку з історії хвороби його батька ОСОБА_5 , згідно якої йому встановлено діагноз «гігантоклітинна пухлина проксимального відділу правої великогомілкової кістки», у зв`язку з чим він з 21 жовтня 2019 року по 25 листопада 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні, судова колегія в силу вимог частини 3 статті 367 ЦПК України не бере до уваги, оскільки такі докази до суду першої інстанції відповідач не подавав та поважних причин щодо цього в апеляційній скарзі не навів.

Крім того, перелом у відповідача трапився у квітні 2019 року, тобто ще за півроку до того, як позивачка звернулась до суду з позовом у цій справі. Подані відповідачем документи щодо стану здоров`я його батька не свідчать про те, що батько перебуває на його утриманні, та що відповідач надає йому матеріальну допомогу у певному розмірі.

Твердження ОСОБА_2 щодо того, що позивачка не надала будь-яких розрахунків та доводів, на підставі яких вона вимагала саме такого розміру аліментів, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що позивачка у позові та додатково у заяві від 10 грудня 2019 року обґрунтувала розмір своїх витрат на утримання дитини, проти чого відповідач, визнаючи позовні вимоги, не заперечував.

Аргументи ОСОБА_2 щодо того, що він регулярно надає кошти на утримання сина, судова колегія відхиляє, оскільки доказів щодо досягнення добровільної згоди між батьками стосовно порядку реалізації батьком обов`язку з утримання дитини суду не надано. Надання коштів на утримання сина у добровільному порядку є правом відповідача та не є підставою для зменшення розміру аліментів, визначеного оскаржуваним рішенням суду.

Також, як вбачається з прохальної частини апеляційної скарги, відповідач просив стягувати з нього аліменти в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Проте, за приписами частини 3 статті 181 Сімейного кодексу України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у один із способів: або у частці від доходу матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Визначення судом аліментів у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини законом не передбачено, такий розмір є лише нижчою межею, менше якої аліменти не можуть бути стягнуті при виконанні рішення суду.

Отже, суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий визначено законом. Визначаючи розмір аліментів, суд лише враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначено законом.
Таким чином, вимоги апеляційної скарги є неконкретизованими, та суд апріорі позбавлений можливості задовольнити вимоги, сформульовані у такий спосіб.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Разом з тим, відповідачу роз`яснюється, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, та в подальшому, за наявності обставин, передбачених статтею 192 СК України, він не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про зменшення розміру стягнутих з нього аліментів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 26 грудня 2019 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                         І.В. Бурлака

Судді                                                         О.М. Хорошевський 

                                                                В.Б. Яцина 
Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року.