ПОСТАНОВА
Іменем України

25 березня 2020 року 
Київ
справа №826/14620/16
провадження №К/9901/50866/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого – Смоковича М. І.,
суддів: Білак М. В., Данилевич Н. А.
розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та його скасування, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року  , ухваленого у складі колегії суддів: головуючого судді – Васильченко І. П., суддів: Вєкуа Н. Г., Федорчука А. Б., та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді – Троян Н. М., суддів: Костюк Л. О., Твердохліб В. А.
І. Суть спору
1. У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі – ДМС України) про визнання рішення відповідача від 15 липня 2016 року № 377-16 протиправним та його скасування.
2. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є громадянином Вірменії та на підставі рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 11 жовтня 2010 року № 529-10 отримав статус біженця в Україні, внаслідок чого видано посвідчення біженця НОМЕР_1 .
2.1. Однак, 12 вересня 2016 року позивачем отримано повідомлення від 16 серпня 2016 року № 189 про втрату статусу біженця на підставі рішення ДМС України від 15 липня 2016 року № 377-16.
2.2. Вважаючи, що у вказаному рішенні відповідач посилається на обставини, які не відповідають фактичним обставинам, ОСОБА_1 звернувсь до суду з вимогою про його скасування.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. Громадянин Вірменії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний біженцем на підставі рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 11 жовтня 2010 року № 529-10 відповідно до статті 1 Закону України “Про біженців”.
4. Головним управлінням ДМС України в місті Києві ініційовано процедуру втрати статусу біженця ОСОБА_1 на підставі надісланої Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС (лист від 10.09.2015 № 8.6/4969-15) інформації, отриманої Посольством України в Республіці Грузія від Міністерства закордонних справ Грузії (нота від 31.08.2015 № 01/33074) про те, що останній неодноразово перебував на території країни громадянської належності вже після отримання ним статусу біженця в Україні.
5. У зазначеній ноті Міністерства закордонних справ Грузії зазначається, що ОСОБА_1 , у період з 01 січня 2011 року по 17 серпня 2015 року перетинав державний кордон Грузії шляхом проходження контрольно-пропускних пунктів через відділи прикордонно-міграційного контролю “Аеропорт Тбілісі”, “ ОСОБА_2 ” і “Гугуті”, з яких останні два є пунктами перетину грузинсько-вірменської ділянки кордону на підставі проїзного документа біженця TD 002836 та паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , оформлених на його ім`я.
6. 15 липня 2016 року ДМС України прийнято рішення № 377-16, згідно з яким громадянин Вірменії ОСОБА_1 втратив статус біженця, оскільки він добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності та добровільно повернувся до країни, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
7. У вказаному рішенні зазначено, що під час звернення за захистом в Україні у 2005 та 2006 роках позивач не приховував наявність паспортного документа громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 , про що вніс власноручно інформацію до заяв про надання статусу біженця та анкет особи, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця.
8. Визнання позивача біженцем в Україні документовано посвідченням та проїзним документом біженця встановленого зразка.
9. Згідно з оскаржуваним рішенням 13 червня 2011 року позивач виїхав за межі території України на підставі проїзного документа біженця серії ТD 002836 авіарейсом № 417 сполученням “Київ-Тбілісі”. У цей же день позивач через контрольно-пропускний пункт відділу прикордонно-міграційного контролю “Садахло” виїхав до Вірменії автомобільним транспортом, що також підтверджується штампом прикордонного відомства Республіки Грузія у проїзному документі біженця серії ТD 002836.
10. Враховуючи відсутність у проїзному документі біженця серії ТD 002836 штампів про перетин вірмено-грузинської ділянки кордону, відповідач дійшов висновку про наявність підстав вважати, що після двох тижнів перебування на території країни громадянської належності позивач 28 червня 2011 року на підставі паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 повернувся до Грузії і у цей же день на підставі проїзного документа біженця серії ТD 002836 авіарейсом № 418 сполученням “Тбілісі-Київ” повернувся на територію України.
11. У подальшому, 11 вересня 2013 року ОСОБА_1 виїхав за межі території України на підставі проїзного документа біженця серії ТD 002836 авіарейсом № 517 сполученням “Київ-Тбілісі”, а повернувся на територію України 30 вересня 2013 року потягом № 23 сполученням “Москва-Одеса”, на підставі нового паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3 (а.с. 195), що свідчить про його перебування на території країни громадянської належності та звернення до компетентних органів Вірменії з метою оформлення нового паспорта громадянина Вірменії та його фактичне отримання заявником.
12. При цьому, 24 червня 2015 року позивач виїхав за межі території України на підставі проїзного документа біженця серії ТD 002836 авіарейсом № 517 сполученням “Київ-Тбілісі”, а 25 червня 2015 року через контрольно-пропускний пункт відділу прикордонно-міграційного контролю “Садахло” виїхав до Вірменії автомобільним транспортом, що також підтверджується штампом прикордонного відомства Республіки Грузія у проїзному документі біженця НОМЕР_4 .
13. Таким чином відповідач дійшов висновку про наявність підстав вважати, що після двох тижнів перебування на території країни громадянської належності позивач 12 липня 2015 року на підставі паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3 повернувся до Грузії і у цей же день на підставі проїзного документа біженця серії ТD 002836 авіарейсом № 518 сполученням “Тбілісі-Київ” повернувся на територію України.
14. Згідно з опрацьованою інформацією у базі даних “Відомості про осіб, які перетинають державний кордон України” інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан), у період з червня 2011 року по вересень 2013 року позивач неодноразово перетинав державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії TD № 002836 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 ; у період з вересня 2013 року по серпень 2015 року позивач неодноразово перетинав державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії TD № 002836 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3 (а.с. 130).
15. При цьому, під час співбесід, які проводилися 10 квітня 2014 року та 08 жовтня 2015 року в рамках процедури продовження терміну дії посвідчення біженця, ОСОБА_1 повідомив, що не виїжджав на територію Вірменії.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
16. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року, залишеним без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року, в позові відмовлено.
17. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач неодноразово безперешкодно здійснював вільний в`їзд/виїзд до Вірменії та впродовж тривалого терміну перебування на її території, безперешкодно і безпечно проживав у колі родичів, безперешкодно мав можливість вирішувати власні справи, що свідчать про здійснення виїзду до країни громадянської належності з власної волі, маючи певну мотивацію свого виїзду та заздалегідь його планування, а відтак оскаржуване рішення прийнято відповідачем у спосіб та у відповідності до вимог чинного законодавства.
18. Зазначена позиція була підтримана і Київським апеляційним адміністративним судом, який переглянув постанову суду першої інстанції та залишив її без змін.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
19. У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
20. В обґрунтування касаційної скарги вказує на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій відсутність факту перетину позивачем кордону в напрямку країни своєї громадянської належності, оскільки в проїзному документі біженця TD 002835, наявному в особовій справі відсутній штамп прикордонної служби Вірменії. Доказів зворотньому матеріали особової справи не містять.
20.1. Вказує, що факт перетину кордону в контрольно-пропускних пунктах “Садахло” та “Гугуті” не є доказом в`їзду на територію Вірменії. Садахло – село Марнеульського муніципалітету краю Квемо-Картли Республіки Грузія, що знаходиться на півдні Грузії, на території прикордонній з Республікою Вірменія. Гугуті – Дманіський муніципалітет краю Квемо-Картли Республіки Грузія. 
21. Водночас представник відповідача у відзиві вказує на безпідставність касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій – без змін.
V. Джерела права й акти їх застосування
22. Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
23. 08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до КАС України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX “Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ”
24. За правилом пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” зазначеного Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
25. За наведених підстав касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.
26. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
27. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
28. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
29. Пунктом 1 частини першої статті 1 вказаного Закону визначено, що біженець – особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
30. Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття “біженець” включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, – за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
31. Відповідно до пункту частини 1  статті 11 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”  статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).
32. Аналогічна норма закріплена у пункті 1 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, згідно з якою положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, які добровільно повторно скористалися захистом країни громадянської належності (підданства).
33. Відповідно до пунктів 118, 119 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців “добровільне поновлення користування захистом країни своєї громадянської належності” означає, що біженець, який добровільно знову скористався захистом країни своєї громадянської належності, не потребує міжнародного захисту.    
34. Приписами частини восьмої статті 11 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”  передбачено, що уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.
35. Частиною дев`ятою, одинадцятою статті 11 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”  обумовлено, що у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.
36. Відповідно до частини другої статті 3 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.
37. Процедуру розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 (далі – Правила № 649).
38. Відповідно до пункту 7.3 розділу IV Правил №  649 подання про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вноситься територіальним органом ДМС за власною ініціативою у випадку, якщо особа, яка визнана біженцем або якій надано додатковий захист, повідомила недостовірні відомості чи пред`явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
39. Згідно з підпунктом “а” пункту 7.7 розділу IV Правил № 649 за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом із поданням, ДМС приймає рішення про втрату статусу біженця або додаткового захисту.
VI. Висновок Верховного Суду
40. Виходячи з положень пункту частини 1 статті 11 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, а також вимог Конвенції про статус біженців 1951 року однією з підстав, коли особа втрачає статус біженця та додатковий захист, якщо вона добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).
41. При цьому, вказане положення про припинення статусу має відповідати трьом умовам:
1) добровільність: біженець повинний діяти добровільно;
2) намір: біженець повинен мати намір здійснити дії з метою скористатися знову захистом країни своєї громадянської належності;
3) поновлення: біженець повинний дійсно отримати такий захист.
42. Вищевикладене, зокрема узгоджується з офіційною позицією УВКБ ООН, яка викладена в Керівництві по процедурам і критеріям визначення статусу біженців 2011 року.
43. Так, зокрема,  при з`ясуванні питання, втрачено чи ні статус біженця саме при таких обставинах, необхідно розрізняти дійсне використання захисту країни громадянської належності та випадковими, несуттєвими контактами з органами влади цієї країни. Якщо біженець звертався за отриманням національного паспорта, отримує чи продовжує його, то це буде свідчити, за відсутності доказів зворотнього, що він має намір скористатися захистом країни своєї громадянської належності. З іншого боку, отримання деяких документів у влади країни, за якими також повинні були б звертатися особи іншого громадянства – наприклад, свідоцтва про народження або про шлюб, або інші подібні послуги, не можуть розглядатися як відновлення користуванням захистом цієї країни.
44. Біженець, який клопоче про захист з боку влади країни своєї громадянської належності, може вважатися таким, хто відновив використання захисту, тільки якщо такий захист йому фактично надано.
45. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій Головним управлінням ДМС України в місті Києві ініційовано процедуру втрати статусу біженця ОСОБА_1 на підставі надісланої Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС (лист від 10.09.2015 № 8.6/4969-15) інформації, отриманої Посольством України в Республіці Грузія від Міністерства закордонних справ Грузії (нота від 31.08.2015 № 01/33074) про те, що останній неодноразово перебував на території країни громадянської належності вже після отримання ним статусу біженця в Україні.
46. Так, згідно з нотою Міністерства закордонних справ Грузії, ОСОБА_1 , у період з 01 січня 2011 року по 17 серпня 2015 року перетинав державний кордон Грузії шляхом проходження контрольно-пропускних пунктів через відділи прикордонно-міграційного контролю “Аеропорт Тбілісі”, “Садахло” і “Гугуті”, з яких останні два є пунктами перетину грузинсько-вірменської ділянки кордону на підставі проїзного документа біженця TD 002836 та паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , оформлених на його ім`я.
47. Як свідчать матеріали справи 16 травня 2005 року ОСОБА_1 вперше в`їхав на територію України авіарейсом № 274 “Єреван-Київ” на підставі паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 .
48. Під час звернення за захистом в Україні у 2005 та 2006 роках позивач не приховував наявність зазначеного паспортного документа серії НОМЕР_2 , про що вніс відповідну інформацію до заяв про надання статусу біженця.
49. При цьому, згідно з наявною у базі даних “Відомості про осіб, які перетинають державний кордон України” інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) з`ясовано, що у період з червня 2011 року по вересень 2013 року позивач неодноразово перетинав державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії TD № 002836 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 , а у період з вересня 2013 року по серпень 2015 року позивач неодноразово перетинав державний кордон України на підставі проїзного документа біженця серії TD № 002836 та паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3 .
50. Таким чином, позивач використовував одночасно проїзний документ біженця для виїзду з України та перельоту до Грузії, а паспорти громадянина Вірменії для подальшого виїзду з території Грузії та переїзду до Вірменії і у зворотному напрямку.
51. Доводи позивача про відсутність факту перетину державного кордону Вірменії спростовується отриманою Посольством України в Республіці Грузія від Міністерства закордонних справ Грузії ноти від 31 серпня 2015 року № 01/33074,   а також довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації від 10 листопада 2016 року № 140, з якої вбачається, що позивач у період з 16 листопада 2011 року по 16 серпня 2016 року здійснював перетин державного кордону України на підставі проїзного документа біженця серії TD № 002836 та паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .
52. Слід зазначити, що наявність паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 , а в подальшому оформлення та отримання (документування) нового паспорта громадянина Вірменії серії НОМЕР_3 у компетентному державному органі Вірменії та їх використання вказує, що позивач добровільно відновив нормальні відносини з країною громадянської належності та фактично отримав захист країни, громадянином якої він є.
53. Разом з цим Верховний Суд звертає увагу, що позивач не надав оригінали паспортів громадянина Вірменії серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 на зберігання, що свідчить про порушення ним законодавства України у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та їх подальше використання при перетині кордонів, у тому числі країни походження.
54. За таких обставин та правового врегулювання Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про правомірність рішення ДМС України від 15 липня 2016 року № 377-16 про скасування ОСОБА_1 статусу біженця, оскільки таке рішення прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
55. З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для  скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
56. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
57. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін.
VII. Судові витрати
58. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись пунктом 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX, статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.          Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    М. В. Білак
                                                                                                                        Н. А. Данилевич