ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/4034/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.10.2019 року в адміністративній справі №280/4034/19 за позовом ОСОБА_1 до  Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Запорізької області треті особи: Державна судова адміністрація України,  Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області       
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                       В С Т А Н О В И В :
           ОСОБА_1 звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Запорізької області (далі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Державна судова адміністрація України, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому позивач просить: 1) визнати протиправними дії та бездіяльність ліквідаційної комісії апеляційного суду Запорізької області, що полягають у відмові, викладеній у листі від 27.02.2019  за  №96/17-48/64 видати позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 04 грудня 2018 року та на 01 січня 2019 року, виходячи з посадового окладу в розмірі 15 мінімальних заробітних плат з коефіцієнтом 1.1.; 2) зобов`язати ліквідаційну комісію апеляційного суду Запорізької області видати позивачу: оновлену довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 04 грудня 2018 року виходячи з посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року, з коефіцієнтом 1,1; оновлену довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01 січня 2019 року, виходячи з посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року, з коефіцієнтом 1,1.
          В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він звільнений з посади судді у зв`язку з виходом у відставку без проходження кваліфікаційного оцінювання, тому обчислення суддівської винагороди для визначення щомісячного довічного грошового утримання має здійснюватись згідно приписів ст. 133 Закону № 2453-VІ у редакції Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018, тобто виходячи з посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат та відповідної доплати за вислугу років.
           Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.10.2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
          Позивач, не погодившись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що зазначене рішення, суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийняте з істотними порушеннями норм матеріального та процесуального права.
          Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому викладено заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги.
          Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п.3 ч.1 ст.311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.  
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Відповідно до приписів ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що Постановою Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 08.09.2016 № 1515-VІІІ позивач звільнений з посади судді Апеляційного суду Запорізької області у зв`язку з виходом у відставку, а наказом голови Апеляційного суду Запорізької області від 15.09.2016 № 76-к відраховано позивача зі штату суду.
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді, призначене відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ (далі - Закон № 2453-VІ).
26.02.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою про видачу довідки про розмір суддівської винагороди станом на 04.12.2018 та на 01.01.2019, виходячи з розміру посадового окладу судді апеляційного суду, передбаченого положеннями частини 3 статті 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 № 2453-VІ , з врахуванням рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018, тобто, виходячи з 15 мінімальних заробітних плат з коефіцієнтом 1,1, яка була необхідна для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання відповідно до вищезазначених норм Законів № 2453-VІ, № 1402- VIII та відповідно до п.2 ч III Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-1 .
Листом відповідача від 27.02.2019 за №96/17-48/64 у видачі такої довідки позивачу відмовлено з посиланнями на положення п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
          Вважаючи, що відповідачем як станом на 04.12.2018, так і станом на 01.01.2019 розмір посадового окладу неправомірно визначено виходячи не з 15 мінімальних заробітних плат, як це визначено рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 року, а виходячи з 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, позивач звернувся до суду з цим позовом.
          Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, не встановив протиправних дій ліквідаційної комісії Ліквідаційної комісії Апеляційного суду Запорізької області при відмові у наданні позивачу Довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 04.12.2018 року та з 01.01.2019 року, виходячи з 15 мінімальних заробітних плат, з коефіцієнтом 1.1.
          Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.
          Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Відповідно частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
          Частиною 2 статті 133 закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI (далі Закон №2453-VI) (чинного на момент звільнення позивача у відставку) суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.          
          Відповідно до ст. 138 Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" /надалі - Закон №2453-VI/ (у редакції, чинній на момент виходу позивача у відставку) було визначено, що суддя у відставці, який не досяг пенсійного віку, отримує неоподатковуване щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу". Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Довічне грошове утримання виплачується за останнім місцем роботи.
          Відповідно до частини 3 статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року 2453-VI (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року №192-VIII, яка підлягає застосуванню згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 4-рп/2016) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
          Виходячи з приписів частини 4 статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII (далі по тексту - Закон № 1402-VIII), чинного на час призначення позивачеві щомісячного довічного грошового утримання, у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше при значеного щомісячного довічного грошового утримання.
          Законом України від 12.02.2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" Закон №2453-VI викладено у новій редакції, частиною третьою статті 133 якого визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
          Згідно з п. 1 ч.4 ст. 133 Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: судді апеляційного суду - 1,1.
          Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-рп/2018 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII (пункт 1 резолютивної частини Рішення). При цьому, Конституційним Судом України визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".
           30.09.2016 року набув чинності Закон України від 02.06.2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (надалі - Закон №1402-VIII), у зв`язку з чим Закон №2453-VI втратив чинність (окрім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII).
          Згідно з ч. 4 ст. 142 Закону №1402-VIII у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
          При цьому, пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону №2453-VI.
          Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 6.12.16 №1774-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з   1 січня 2017 року.
          Статтею 7 Закону України від 07.12.2017 року №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" визначено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2018 року у розмірі 1762,00 грн.
          Відповідно до ст. 7 Закону України від 23.11.2018 року №2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2019 року становить 1921 гривню.
          Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив про порушення його прав Ліквідаційною комісією Апеляційного суду Запорізької області.
         Оцінюючи правомірність відмови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Запорізької області у видачі довідки про розмір суддівської винагороди станом на 04.12.2018 року, колегія суддів виходить з такого.
          Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
          Конституційний Суд України у Рішенні від 24.12.1997 року №8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
          У Рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 08.12.2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
          За змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.
           У відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Конституційний Суд України" до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
           Відповідно до частини першої статті 91 названого Закону, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
          Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-рп/2018 (справа №1-7/2018(4062/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України від 07.07.2010 року №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12.02.2015 року №192-VІII "Про забезпечення права на справедливий суд" і втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
          Відповідач в обґрунтування відсутності підстав для обчислення позивачу суддівської винагороди виходячи з розміру посадового окладу у 15 мінімальних заробітних плат для працездатних осіб, посилається на пункт 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".
          Суд вважає за необхідне зазначити, що норма частини 3 статті 133 Закону № 2453-VI (в первинній редакції, чинній з 03.08.2010) є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину 3 статті 133 Закону 2453-VI і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.
          Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, а саме, пункт 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VІІІ.
          Пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
          До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017.
          Тобто, розмір посадового окладу, та, відповідно, суддівської винагороди діючих суддів визначається з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не від мінімальної заробітної плати, тому відсутні підстави для обчислення розміру суддівської винагороди для розрахунку щомісячного довічного грошового забезпечення позивача як судді у відставці, виходячи з мінімальної заробітної плати в розмірі, встановленому Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік".
          Враховуючи встановлене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для обчислення суддівської винагороди у довідці про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 04.12.2018 та з 01.01.2019 з урахуванням 15-ти мінімальних заробітних плат.
          Щодо підстав для видачі ОСОБА_1 довідки про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 04.12.2018 року з урахуванням 15-ти мінімальних заробітних плат, колегія суддів зазначає.
          Визначення посадового окладу у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, передбачено пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.16 №1774-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".
          Колегія суддів звертає увагу, що дана норма є чинною, неконституційною не визнавалась.
          Відповідність наведеної норми закону Конституції України не була предметом перевірки у Рішенні Конституційного Суду України від 04.12.18 №11-рп/2018.
          Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для видачі позивачу довідки про суддівську винагороду з 04.12.2018 року та з 01.01.2019 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного в мінімальних заробітних платах, оскільки наведене суперечитиме вимогам пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 року №1774-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".
           Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
          Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 26.09.2018 по справі № 820/1853/17, від 30.01.2019 по справі № 805/2089/17-а, від 24.04.2019 по справі № 812/727/17, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
          Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          Відповідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
          Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
          Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
          Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
          У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
          Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається. Приведені в апеляційній скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
          Розглянувши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
          Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.10.2019 року в адміністративній справі №280/4034/19  - без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.    
Головуючий - суддя                                                                                 С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                                Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                                В.В. Мельник