Справа № 161/10107/19 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/418/20  Категорія: 8 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
02 червня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., 
з участю:
секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,
позивачів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
представника позивачів - ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Баївської сільської ради, ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, державної реєстрації земельної ділянки, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2020 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року позивачі звернулися до суду із даним позовом, після уточнення позовних вимог якого просили визнати недійсними рішення Баївської сільської ради № 18/3.1 від 13.06.2012 року в частині передачі безоплатно у власність ОСОБА_5 земельної ділянки, Державний акт, а також реєстрацію вказаної земельної ділянки. Позовні вимоги мотивували тим, що рішенням Баївської сільської ради № 18/3.1 від 13.06.2012 року ОСОБА_5 передано безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 Баївської сільської АДРЕСА_2 району площею 0,1139 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказують, що 25.09.2012 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 290024, кадастровий № 0722880300:02:001:2845. Однак, земельна ділянка, яка була виділена ОСОБА_5 , знаходиться на території с. Городище-1 в межах зазначеного в Генеральному плані забудови села від 1971 року проїзду (шляху, дороги), тобто в межах земель загального користування. Крім того, проект відведення земельної ділянки не складався, рішення про зміну її цільового призначення Баївською сільською радою не приймалось, що свідчить про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_5 з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що факт існування дороги та факт накладення спірної земельної ділянки об`єктивно підтверджуються викопіюваннями: із схеми планування території Баївської сільської ради; із генерального плану с. Городище-1; копії топо-геодезичної зйомки для генплану с. Городище-1 Баївської сільської ради; висновком земельно-технічної експертизи № 72/5 від 14.03.2019 року. Наявність накладення переданої ОСОБА_5 у власність земельної ділянки із порушенням норм чинного законодавства унеможливлює її використання за призначенням, а відтак порушує права мешканців усієї вулиці. Вказувала на те, що рішення сільської ради про передачу у власність спірної земельної ділянки є незаконним, оскільки воно прийнято з порушенням вимог закону та порушенням законних прав і інтересів мешканців вулиці Миру на користування цієї земельною ділянкою, яка відноситься до земель загального користування і її цільове призначення не змінювалось.
Відзивів на апеляційну скаргу станом на дату розгляду справи до апеляційного суду не надходило.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів того, що Баївська сільська рада Луцького району незаконно надала у власність ОСОБА_5 спірну земельну ділянку, яка накладається на землі загального користування, а також, що цим рішенням будь-яким чином порушуються законні права позивачів, останніми надано суду не було.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повному обсязі.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Підставами для визнання недійсним акта суб’єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.
Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів громадян.
Обґрунтовуючи заявлений позов, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 стверджували про те, що відповідачу ОСОБА_5 на праві власності належить 1/2 житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_3 . Дана обставина не заперечується сторонами та підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.03.2012 року, виданим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гордійчук М. В. та яке зареєстроване в реєстрі за № 268. Вказане свідоцтво видане на 1/2 частину спадкового майна після смерті ОСОБА_7 на ім`я відповідача ОСОБА_5 (а.с. 182).
Рішенням Баївської сільської ради Луцького району Волинської області від 28.03.2008 року за № 20/7 було вирішено передати у власність батька відповідача ОСОБА_7 безкоштовно земельну ділянку 1,0 га, з якої: 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд та 0,75 га - для ведення особистого селянського господарства.
Як ствердив відповідач ОСОБА_5 у поданому ним 15.08.2019 року до суду відзиві на позовну заяву, його батьки в кінці 1960-х - на початку 1970-х років отримали земельну ділянку під забудову житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами в с. Городище -1 Луцького району Волинської області, на якій побудували в 1972 році житловий будинок, де і проживали до часу своєї смерті і де зараз проживає він. Після смерті батьків житловий будинок за адресою:  АДРЕСА_3 , успадкував він та його рідна сестра в рівних частках. Оскільки батько не отримав на руки через важку хворобу і смерть державний акт на землю, подавши всі документи до сільської ради та виготовивши необхідну технічну документацію, 13.06.2012 року Баївська сільська рада прийняла рішення про передачу в приватну власність йому – ОСОБА_5 і його сестрі по 0,12 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в межах тієї площі, яка була у власності їх батька, на підставі якого 25.09.2012 року на ім`я ОСОБА_5 та його сестри були видані два державні акти на право власності на земельну ділянку площею по 0,1139 га у межах згідно з планом. Разом з тим, відповідач вказував, що позивачами не надано жодних належних доказів того, що Баївська сільська рада ніби то незаконно надала йому земельну ділянку у власність для обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та, що ніби то така земельна ділянка розташована в межах існуючого проїзду чи дороги, тобто в межах земель загального користування, а тому доводи позову є надуманими. З моменту передачі його родині спірної земельної ділянки (з 1970-х років) будь-яких проїздів чи дороги там не існувало та не існує на даний час. Позивачами також не надано жодних доказів того, що ним порушуються будь-які права останніх та в чому такі порушення проявляються, оскільки їх ділянки навіть не межують, а знаходяться на значній віддалі (а.с. 96-98).
Судом встановлено, що дійсно, передбачені на той час правовстановлюючі документи на право власності на земельні ділянки, якими користувалася сім"я Савчуків з 1970-х років, батьком відповідача ОСОБА_7 до його смерті не були до кінця оформлені, хоча він з даним питанням звернувся до Баївської сільської ради, на підставі вказаного рішення виготовивши усю необхідну технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на ці земельні ділянки. Вказаний факт підтверджується наданими відповідачем до справи копіями інвентаризаційної справи Волинського ОБТІ на домоволодіння АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_7 , яка оформлена 03.05.1989 року, а також технічної документації на земельні ділянки, виготовленої ПП "Деметра-СМ" за інв. № 414 від 14.07.2009 року (а.с.168-182). 
З технічного паспорта, що виготовлений станом на 26.04.1989 р., та характеристик будівель і споруд вбачається, що власником будинку є батько відповідача ОСОБА_7 , а житловий будинок та господарські споруди (два сараї) побудовані у 1972 році, погріб із шийкою - у 1973 році та ще один сарай - у 1986 році (а.с.169). Крім того, вказано наявність станом на час виготовлення цього паспорта надвірного туалету, воріт та паркану на металевих стовбах. 
Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.181 т.1).
Рішенням Баївської сільської ради Луцького району № 18/3.1 від 13.06.2012 року ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 27 т.1).
25.09.2012 року на підставі вищевказаного рішення Баївської сільської ради Луцького району № 18/3.1 від 13.06.2012 року сільською радою на ім`я ОСОБА_5 було видано Державний акт серії ЯМ № 290024 на право власності на земельну ділянку, яка розташована в с. Городище-1 Луцького району Волинської області, площею 0,1139 га, кадастровий номер 0722880300:02:011:2845, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 28).
Доводи позивачів щодо незаконності оскаржуваного рішення сільської ради та Державного акту у зв"язку з тим, що відповідачем не було належним чином оформлено технічні документи на землю, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
У червні 2012 року відповідач ОСОБА_5 звернувся до ПП "Деметра-СМ" з метою виготовлення технічної документації на свою частину успадкованої земельної ділянки, що підтверджується наданою до справи копією технічної документації із землеустрою (а.с.32-40 т.1), з якої вбачається наявність акту погодження меж земельної ділянки, акту про перенесення в натуру меж земельної ділянки та передачу межових знаків, ситуаційна схема без існування дороги на місці розташування спірної ділянки, а також зазначення у висновках ГУ Держкомзему та Відділу містобудування райдержадміністрації про відсутність обмежень та обтяжень на використання вказаних земельних ділянок.
Суд апеляційної інстанції також не бере до уваги доводи апеляційної скарги та погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивачів щодо порушення іх законних прав внаслідок передачі у власніть відповідачу ОСОБА_5  спірної земельної ділянки ,виходячи з такого. 
Позивачі ствержували, що їх права порушені тим, що ОСОБА_5 , приватизувавши земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_4 незаконно зайняв, звівши паркан та обробляючи спірну ділянку, частину земель загального користування, а саме дорогу, якою мають право користуватися позивачі, як власники земельних ділянок на АДРЕСА_5 , що розташована паралельно АДРЕСА_4 .
Проте, як видно зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.03.2012 р., відповідач ОСОБА_5 є спадкоємцем 1/2 частини майна померлого ОСОБА_7 , в тому числі житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який належав померлому на підставі свідоцтва про право власності, виданого 03.05.1989 року Луцькою районною радою народних депутатів Волинської області та зареєстрованому у Волинському ОБТІ 20.05.1989 р. в реєстрову книгу 1 номер запису 72 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за р.№ НОМЕР_1 . В даному свідоцтві вказано, що на земельній ділянці розташовані такі господарські та побутові будівлі та споруди: сарай-Б-1, вбиральня-В. погріб-Г, сарай-б, сарай б-1, огорожа-1-2 (а.с.182 т.1).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 08 лютого 2018 року позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0751 га з кадастровим номером НОМЕР_2 :02:001:3222 за адресою АДРЕСА_6 . Городище, АДРЕСА_2 (а.с.25).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 :02:001:2825 за адресою с. Городище, Луцького району АДРЕСА_7 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки (а.с.12). 
Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 02:001:3067 за адресою с. АДРЕСА_8 , АДРЕСА_2 району АДРЕСА_7 області (а.с.13).
Як ствердили апелянт ОСОБА_3 та позивачі в суді апеляційної інстанції, їх земельні ділянки знаходяться на АДРЕСА_9 у цьому ж селі, на значній віддалі від ділянки ОСОБА_5 - від близько 50 і до 200 м. Також вказали, що при купівлі ними земельних ділянок дійсно не було дороги, яка зазначена на Генплані 1971 року, а на спірній ділянці був той самий паркан, однак їм для користування та підведення газових комунікацій та доїзду до своїх ділянок було би ближче, якби була ця дорога, а оскільки їм стало відомо, що на місці запроектованої дороги знаходиться належна ОСОБА_5 ділянка, то вважають, що право власності на неї відповідача слід скасувати. В суді позивач ОСОБА_6 , батьки якого тривалий час проживають у цьому ж селі, також зазначив, що грунтовою дорогою приблизно у вказаному місці користувалася військова техніка до 1970-х років, після чого нею ніхто не користуюється. Також позивачі пояснили, що мають можливість належного доїзду до своїх ділянок, однак у разі задоволення їх позову шлях доїзду був би значно коротшим і зручнішим для них.
У матеріалах справи міститься генеральний план села Городище-1 розроблений 1971 року, викопіювання із схеми плануванння території Баївської сільської ради та топо-геодезична зйомка для генплану села.
Проте, ні зазначені документи, ні наданий позивачами висновок № 72/5 земельно-технічної експертизи на замовлення ОСОБА_2 від 14.03.2019 року не свідчать про те, що батьком відповідача ОСОБА_7 , а також спадкоємцем його майна ОСОБА_5 було незаконно захоплено чи зайнято земельні ділянки, що їм не належать на підставі належно виданих і оформлених відповідними органами держави та місцевого самоврядування. Жодних доказів вчинення відповідачем неправомірних дій з метою незаконного користування чужою землею позивачами суду не надано, як і не надано підтвердження факту порушення прав позивачів.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Статтею 80 ЗК України, встановлено, що самостійними суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.
Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Згідно з ст. ст. 83, 84 ЗК України, комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Частиною 1 ст. 153 ЗК України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
У ч. 1 ст. 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей (ч. 2 ст. 158 ЗК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Отже, матеріалами справи доведено, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,1139 га, що розташована на території с. Городище-1 Луцького району Волинської області, кадастровий номер –0722880300:02:001:2845 (а.с.28-40 т.1).
Вказана земельна ділянка перейшла у власність відповідача після прийняття Баївською сільською радою Луцького району Волинської області рішення «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» та отримання державного акту на зазначену земельну ділянку ОСОБА_5 (а.с.28, 35 т.1).
Згідно зі ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Стаття 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування, в тому числі вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.
Відповідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. 
Як встановлено в суді, за життя батьків відповідача, починаючи з часу отримання ними в користування земельної ділянки, побудови ними у 1972 році будинку та господарських будівель, оформлення права власності, ні органи місцевого самоврядування, ні мешканці громади не вважали, що сім"я Савчуків незаконно користується своєю ділянкою, не зверталися ні до суду, ні до інших органів за захистом своїх прав на проїзд .
Згідно з вимогами ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам.
Частиною 5 статті 20 ЗК України визначено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На підтвердження заявлених позовних вимог позивачами та їх представником надано висновок № 72/5 земельно-технічної експертизи по замовленню ОСОБА_2 , складеного 14.03.2019 судовим експертом Серединським О ОСОБА_8 . Предметом дослідження у даній експертизі було питання: чи має місце накладення спірної земельної ділянки на землі загального користування (дорогу) (а.с. 46-47). 
Судом першої інстанції правильно зазначено, що даний висновок № 72/5 від 14.03.2019 року є не конкретним, оскільки в його дослідницькій частині зазначається, що площа накладення земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 :02:001:2845, площею 0,1139 га в с. Городище-1 Луцького району Волинської області, на землі загального користування (дорогу) підлягають уточненню після винесення меж даної земельної ділянки на місцевості з установкою межових знаків. Зазначене позбавляє суд можливість встановити як площу накладення належної ОСОБА_5 земельної ділянки на землі загального користування, так і межі (координати) такого накладення. В силу вимог процесуального закону він не може бути допустимим, достовірним та достатнім доказом на підтвердження доводів позивачів.
Проте, як видно із технічної документації, зокрема із висновку головного управління Держкомзему у Луцькому районі Волинської області, висновку Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Луцької райдержадміністрації межі земельних ділянок були належним чином погоджені, обмеження на використання земельних ділянок та сервітути відсутні (а.с.174, зворот). А з планів земельних ділянок та ситуаційної схеми не вбачається наявності іншої дороги загального користування, крім АДРЕСА_9 , яка і є фактично на даний час (а.с. 178 і зворот).
Разом із тим, при оформленні відповідачем ОСОБА_5 права власності на спірну ділянку також не було встановлено будь-яких відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки, передбачені Поряком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 р. № 1051, про що було зафіксовано у витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.29 зворот). 
Оскільки спадкодавець ОСОБА_7 у зв"язку зі своєю смертю не отримав практично готові правовстановлюючі документи на земельну ділянку загальною площею 0,9778 га, в тому числі: для будівництва і обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_10 , 2278 га та 0,7500 га для ведення особистого селянського господарства, Баївська сільська рада на підставі звернення спадкоємців, враховуючи відсутність спору між спадкоємцями, видала у межах своєї компетенції рішення щодо передачі безоплатно земельних ділянок відповідачу та його сестрі у розмірах, що становлять половину належних спадкодавцю ділянок. 
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлено справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Так, в межах справи «Кривенький проти України» (заява №43768/07, рішення Суду від 16.02.2017 р.) заявник звернувся до Європейського суду із заявою про незаконне позбавлення права власності на землю. Дослідивши всі обставини, Суд зазначив, що експропріація майна була здійснена Парламентом у суспільних інтересах та з правомірною метою. Суд зауважив, що необхідною умовою такого позбавлення є дотримання балансу між загальним інтересом та вимогами щодо захисту індивідуальних основоположних прав. Враховуючи зазначене, Суд вказав, що позбавлення майна без компенсації його реальної вартості є порушенням такого балансу та покладає надмірний тягар на заявника (справа Рисовський проти України (Rysovskyy v. Ukraine), заява №29979/04, §71, рішення від 20.10.2011 р.). За таких обставин, встановивши, що заявник був дійсним власником землі, Суд вважає наявний факт позбавлення заявника його землі без будь-якої компенсації або будь-якого іншого типу відповідного відшкодування достатнім для визнання заявника жертвою непропорційного тягаря, пов`язаного з позбавленням землі.
Згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що права позивачів порушені відповідачем ОСОБА_5 та сільською радою, оскільки звертаючись до суду з даним позовом, позивачі всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не надали суду належних доказів того, що під час передачі відповідачу у власність земельної ділянки порушені їхні права.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. 
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю.
Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачі не надали суду належних та допустимих доказів і не довели, що відповідач самочинно зайняв частину земельної ділянки та чинить їм перешкоди у користуванні їх власністю, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі.
Таким чином, при вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Доводи апеляційної скарги, на які посилаються позивачі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують та не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи оскільки. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 382, 384  ЦПК України, апеляційний суд,
                                       П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий
Судді