Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Карташов О.Ю.

Справа № 415/2313/18
Провадження № 22-ц/810/136/20

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2020 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Гаврилюк В.К.

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку 
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення 
Лисичанського міського суд Луганської області від 08 січня 2020 року, постановлене у складі судді Фастовця В.М., в залі судових засідань Лисичанського міського суду Луганської області у м. Лисичанськ
у справі за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та відшкодування матеріальної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 в якому після уточнення позовних вимог, просила припинити право відповідачки користування належним їй майном, а саме правом користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та зняти відповідачку з реєстраційного обліку за зазначеною адресою; стягнути з відповідачки на її користь матеріальну шкоду у сумі 10737,38 грн, витрати на правову допомогу за договором № 7 від 29.01.2018 р. у сумі 2000 грн та судовий збір у розмірі 1405,6 коп.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що 15.06.2017 року, згідно рішення Лисичанського міського суду Луганської області, справа № 415/6947/16-ц, зареєструвала за собою право власності на спадкове майно - житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , що належав на праві власності сину позивачки ОСОБА_3 померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час оформлення прав власності на будинок, вона дізналась, що за адресою розташування будинку, без родинних відносин, була зареєстрована ОСОБА_2 .
На її вимоги як власника будинку звільнити та знятися з реєстрації, позивачка отримала відмову.
Крім того, позивачка зазначила, що своїми неправомірними діями, а саме безпідставним користуванням житловим приміщенням, в тому числі комунальними послугами, за які не сплачувала тривалий час, ОСОБА_2 принесла позивачці майнові збитки на загальну суму 10737,38 грн.
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просила задовольнити заявлені вимоги.

Рішенням Лисичанського міського суд Луганської області від 08 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 до ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 про припинення права користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов про визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задоволенню не підлягає за недоведеністю наявності у відповідачки такого права. Вимоги про відшкодування шкоди, що складаються з комунальних платежів, не підлягають задоволенню так як не є шкодою. Судові витрати стягненню не підлягають.

Не погодившись з вказаним рішенням  ОСОБА_1  звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області по справі № 415/2313/18 від 08.01.2020 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що збереження права користування жилим приміщенням передбачене лише для членів сім`ї власника цього приміщення. Проживання у даному будинку відповідачки спричиняє порушення права позивачки користуватися, розпоряджатися своїм майном та внаслідок користування відповідачкою комунальними послугами за особовими рахунками за вказаною адресою, формується заборгованість, яку ОСОБА_2 відмовляється сплачувати.

Позивачка  ОСОБА_1  у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі.

Щодо відповідачки  ОСОБА_2  то на запит апеляційного суду ЛД АТ «Укрпошта» надана відповідь від 19.05.2020 року № 82/1341-08/707, що листи рекомендовані з позначкою «Судова повістка» на ім`я  ОСОБА_2 на адресу АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою повернені за зворотною адресою. За неперевіреною інформацією, зі слів сусідів,  ОСОБА_2 проживає в м. Москві, за вказаною адресою мешкає її син.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що  ОСОБА_2 14.03.2019 року, 07.06.2019 року отримала повістки про явку до суду першої інстанції під особистий підпис (а.с. 39, 42), тому, останній було відомо про судове провадження щодо неї.

Європейський суд з прав людини зазначив, що в розумні інтервали часу сторони мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974 256), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).
У рішенні в справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи. 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У рішенні в справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, зловживання процесуальними правами не допускається.

Тому з урахуванням наведеного, тривалості судового провадження у теперішній справі, зокрема, права сторони позивача на розгляд його справи впродовж розумного строку, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що 15 червня 2017 р. позивачка згідно рішення Лисичанського міського суду Луганської області, справа №415/6947/16-ц, зареєструвала за собою право власності на майно – житловий будинок АДРЕСА_1 .
Згідно довідки Відділу адміністративних послуг  ОСОБА_2  зареєстрована за вказаною адресою з 06.07.2012 року без родинних відносин. 

Проаналізувавши наявні дані, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання  ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, адже до нього суд дійшов поспішно, з певними порушеннями норм процесуального права щодо повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, їх вивчення та оцінки, а також неправильним застосуванням норм матеріального права щодо спірних правовідносин, що призвело до помилкового висновку.

Згідно з п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідачка  ОСОБА_2  зареєстрована у спірному житловому приміщенні без родинних відносин (колишня співмешканка померлого сина позивачки) і набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12, 81 ЦПК України).

На підставі зазначеного, колегія суддів апеляційного суду, враховуючи, що відповідачка спільним побутом із позивачкою не пов`язана, дійшла висновку про те, що право  ОСОБА_2  на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, що відповідає аналогічним висновкам, зробленим як Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, так і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17, 24 квітня 2019 року у справі № 216/1036/17, провадження № 61-35976св18.

Разом з цим, позовні вимоги щодо зобов`язання зняти  ОСОБА_2  з реєстраційного обліку за адресом АДРЕСА_1 пред`явлені до Центру надання адміністративних послуг, проте, зазначена установа залучена до участі в справі в якості третьої особи, однак, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За таких обставин, у задоволені вказаних позовних вимог слід відмовити з цих підстав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені вимог про відшкодування матеріальної шкоди яка складається з сум комунальних платежів у розмірі – 10737,38 грн.
Зазначені платежі не є шкодою у розумінні цивільного законодавства. Крім того, позивачка не понесла зазначених витрат.

Крім того, ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь з відповідачки витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Витрати на професійну правничу допомогу входять до складу витрат, пов`язаних із розглядом справи. Цивільне процесуальне законодавство України передбачає право учасників справи на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок сторони, яка програла судовий спір.
Компенсація витрат на правничу допомогу у цивільних справах здійснюється, виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.
Склад та розмір витрат на правничу допомогу входить до предмета доказування у справі. Доказування суми витрат, яка підлягає відшкодуванню, ґрунтується на письмових доказах.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу:
«…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

Проте, ОСОБА_1 не надано суду документального підтвердження витрат на правову допомогу, на що було також вказано в ухвалі судді суду першої інстанції від 04.04.2018 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволені таких вимог.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, оскаржуване судове рішення з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, необхідно скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресом: АДРЕСА_1 та постановити в цій частині нове рішення яким задовольнити зазначені вимоги.

Згідно з положеннями ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, то понесені судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги, відповідно до ч. 1, ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки за подання позовної заяви в сумі – 704,80 грн, на користь держави за подання апеляційної скарги в сумі 1057 грн 20 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суд Луганської області від 08 січня 2020 року змінити, скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресом: АДРЕСА_1 та постановити в цій частині нове рішення.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресом: АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 704,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057 грн 20 коп. на рахунок Луганського апеляційного суду:
Отримувач коштів УК у м.Сєвєродон./М.СЄВЄРОД./22030101;
Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37944909;
Банк отримувача Казначейство України (ЕАП);
Код банку отримувача (МФО) 899998;
Рахунок отримувача UA908999980313161206080012080;
Код класифікації доходів бюджету 22030101.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.
Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України цей строк продовжується на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року.

Головуючий 

Судді: