УХВАЛА
14 квітня 2020 року
м. Київ
справа №755/17618/18
провадження № 61-5596ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П., розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року та на постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання права власності,
ВСТАНОВИВ :
В листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду  з позовом про визнання права власності на квартиру, в обґрунтування якого посилався на те, що з 30 грудня 2005 року він перебував із ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року розірвано. За час шлюбу, а саме 12 жовтня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу ним придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначав, що 2/4 даної квартири, що належали йому та його матері ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, були продані. За рахунок отриманих коштів була придбана спірна квартира АДРЕСА_2 , у зв`язку з цим спірне житло за відсутності заперечень відповідачки було оформлене на нього. З урахуванням уточнень позивач, посилаючись на вищенаведене, просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .
23 березня 2020 року представник ОСОБА_1 , діючий в інтересах ОСОБА_2 , подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року та на постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, в якій просить скасувати судові рішення повністю та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Частиною третьою статті 4 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Даний закон  набрав чинності 08 лютого 2020 року. Касаційна скарга надіслана засобами поштового зв`язку 23 березня 2020 року, тобто, після набрання чинності вказаним законом, а відтак під час вирішення питання про прийняття даної касаційної скарги до розгляду суду слід керуватися положеннями процесуального законодавства, чинного станом на день подання касаційної скарги.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01 січня 2020 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.
З мотивувальної частини оскаржуваної постанови вбачається, що спір заявлений щодо визнання права власності на нерухоме майно.
За правилами статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
Оскаржувані судові рішення не містять даних про вартість спірного майна, визначену суб`єктом оціночної діяльності, однак, з мотивувальної частини оскаржуваної постанови вбачається, що спірний будинок був придбаний за рахунок грошових коштів, отриманих після продажу 2/4 іншої квартири, у розмірі 20 000 грн і даний факт учасниками справи не заперечувався у ході судового розгляду в судах попередніх інстанцій. Вказана сума грошових коштів є вартістю придбаного спірного нерухомого майна, а відтак являється і ціною позову у даній справі.
Таким чином, ціна позову у даній справі станом на 01 січня  2020 року не перевищує суму ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. 
Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
З цього приводу заявник зазначає, що за 12 років перебування у шлюбі вони з позивачем набули лише спірну квартиру та автомобіль, а відтак у разі визнання права власності на квартиру за позивачем відповідач, з якою проживає їх спільна донька, залишиться ні з чим, а тому дана справа має значення для відповідача, а тому підлягає касаційному перегляду.
Однак, такі доводи скаржника зводяться до формальної незгоди з результатом розгляду справи, що не є безумовною підставою для перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених у малозначній справі.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Зазначена справа є справою малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
З урахуванням вищенаведеного, оскільки ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року та на постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання права власності.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                                  А. А. Калараш
В. М. Сімоненко
С. П. Штелик