ПОСТАНОВА
Іменем України

02 квітня 2020 року 
Київ
справа №806/2508/16
адміністративне провадження №К/9901/40289/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на постанову Житомирського окружного адміністративного суду у складі судді Капинос О.В. від 01 лютого 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Бучик А.Ю., суддів Майора Г.І., Шевчук С.М. від 27 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до Житомирської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - позивач, Банк) звернулося до суду з адміністративним позовом до Житомирської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області (далі - відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 09 серпня 2016 року №7734-17.

На обґрунтування позову Банк послався, зокрема, на те, що відповідач безпідставно виніс податкову вимогу про зобовязання сплати боргу по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та земельному податку з юридичних осіб в період дії мораторію (в період здійснення тимчасової адміністрації у Банку).

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що виставлена позивачу вимога, в якій повідомлено про наявність податкового боргу за узгодженими грошовими зобов`язаннями зі сплати земельного податку та з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальній сумі 788,07 грн., відповідає положенням Податкового кодексу України (далі - ПК України) та не порушує приписів частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року №4452-VI (далі - Закон №4452-VI), які забороняють нараховувати неустойку (штрафи, пеню), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), оскільки визначає лише суму основного боргу зі сплати податків без будь-яких штрафний санкцій (штрафів чи пені).

Не погоджуючись із рішенням судів першої та апеляційної інстанцій, Банк подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У доводах касаційної скарги посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема статті 1, пункту 95.2 статті 95 ПК України, частини п`ятої статті 36 Закону №4452-VI, та порушення процесуальних норм - частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи в попередніх судових інстанціях; далі - КАС України). На думку позивача, судами не взято до уваги, що для правовідносин, які виникають під час дії тимчасової адміністрації або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними є норми Закону №4452-VI, у відповідності до яких здійснення примусового стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно, накладення арешту на майно та кошти банку під час тимчасової адміністрації заборонено, а тому вважає, що оскільки винесення та надсилання податкової вимоги є обов`язковою умовою у процедурі здійснення погашення податкового боргу платника податків та передує зверненню на стягнення коштів та майна останнього оскаржувана податкова вимога є такою, що суперечить закону та підлягає скасуванню.

Відповідач правом на подання письмових заперечень на касаційну скаргу не скористався.

Справа передана до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, касаційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що Банк визнано неплатоспроможним відповідно до постанови Правління Національного банку України від 25 лютого 2016 року №107, на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №261 від 25 лютого 2016 року «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «РОДОВІД БАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

В подальшому строк тимчасової адміністрації було продовжено на один місяць строком з 26 березня 2016 року по 25 квітня 2016 року на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про продовження строків тимчасової адміністрації в АТ «РОДОВІД БАНК» від 25 березня 2016 року №419.

25 квітня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №610, відповідно до якого продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «РОДОВІД БАНК» Куліша Віктора Михайловича до дати отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Банку.

09 серпня 2016 року відповідачем сформовано та направлено Банку податкову вимогу №7734-17, в якій повідомлено про наявність податкового боргу (станом на 08 серпня 2016 року за узгодженими грошовими зобов`язаннями зі сплати земельного податку та з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у загальній сумі 788,07 грн.

Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відповідність вимогам чинного законодавства вказаної податкової вимоги.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За правилами пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Згідно з пунктом 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу (пункт 59.3 статті 59 ПК України).

Підпунктом 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковою заставою є спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 89.1.1 пункту 89.1 статті 89 ПК України право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону №4452-VI, та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

За правилами пункту 8 Розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4452-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже для правовідносин, що виникають під час дії тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними є норми Закону №4452-VI.

Статтею 36 Закону №4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 згаданого Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку).

Верховний Суд вважає, що направлення на адресу Банку податкової вимоги не свідчить про провадження органом доходів і зборів заходів, спрямованих на погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу. Такі дії контролюючого органу лише формують та документально визначають податковий борг, при цьому останні об`єктивно передують процесу погашення податкових зобов`язань або стягненню податкового боргу. Власне сама обставина прийняття/формування контролюючим органом податкової вимоги не порушує приписів частини п`ятої статті 36 Закону №4452-VI, оскільки в даному випадку контролюючим органом не здійснювалось нарахування будь-яких санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), не накладався арешт на кошти чи майно банку, не здійснювалось примусове стягнення його коштів та майна.

Аналогічна правова позиція вже неодноразово була висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 21 вересня 2018 року по справі №808/3046/16, від 02 квітня 2019 року по справі №815/6751/16, від 04 грудня 2018 року по справі №813/4158/16 та від 05 березня 2020 року по справі №803/1408/16.

Наведене в контексті змісту встановлених фактичних обставин у цій справі свідчить про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права й необґрунтованість вимог касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, мотиви касаційної скарги, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
С.С. Пасічник
І.А. Васильєва 
 В.П. Юрченко ,
Судді Верховного Суду