КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України
15 червня 2020 року                                                                                     місто Київ
Справа № 361/6689/18
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В.,
Нежури В.А., 
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Абросімової Оксани Василівни, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Сердинського Володимира Степановича, від 16 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення грошових коштів, у розмірі 18 923 940, 00 грн (що еквівалентно 724 500 дол. США).
 Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 13 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу позику у розмірі 18 923 940, 00 грн, що еквівалентно 724 500 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язання за цим договором 13 червня 2017 року між сторонами укладено договір іпотеки садового будинку та земельної ділянки на якій він розташований. 
13 липня 2018 року позивач повністю повернула позику відповідачу у розмірі 18 923 940, 00 грн, що є еквівалент 724 500 дол. США на день укладення договору позики.
Про отримання цих грошових коштів від позивача, відповідачем ОСОБА_2  було складено відповідну заяву, підпис на якій посвідчено Козаєвою Н.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та розірвано договори іпотеки та позики.
30 липня 2018 року було укладено договір про розірвання договору позики. Згідно умов цього договору, представник позичальника повернув позикодавцю отриману позику в розмірі 18 923 940, 00 грн, що є еквівалент 724500 дол. США. Цим договором визначено,що чоловік позикодавця надав згоду на підписання та укладення вказаного договору за реєстровим номером № 3036 від 13 червня 2017 року.
Того ж дня, між сторонами позову було укладено договір за реєстровим  номером №3324 про розірвання іпотечного договору від 13 червня 2017 року. Згідно п.8 та п.7 цього договору, чоловік відповідача надав згоду на його укладення.
Натомість, після повернення позичених коштів відповідачу ОСОБА_2 , позивачу стало відомо про те, що відповідач  ОСОБА_2 25 квітня 2018 року за договором купівлі-продажу від 25 квітня 2018 року здійснила продаж садового будинку, переданого позивачем в іпотеку, за 11 005 782, 00 грн ОСОБА_4 .
Згідно п. 2 цього договору купівлі-продажу, право на продаж предмету іпотеки належить відповідачу  ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки, посвідченого 13 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. за реєстровим № 3038, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі - покупцю.
Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу, продавець (відповідач) стверджує, що він за 30 днів до укладення цього договору повідомив іпотекодавця про свій намір укласти договір купівлі-продажу від свого імені будь-якій особі - покупцю.
Проте, позивач, як іпотекодавець не отримував такого повідомлення та не був обізнаний про звернення у власність відповідачем предмету іпотеки та подальше його відчуження третій особі, про що свідчать його дії по поверненню позики.
За таких обставин, відповідач не повідомивши позивача про звернення стягнення в рахунок боргу на предмет іпотеки, та, в подальшому, продавши предмет іпотеки, не мала правових підстав отримувати від позивача повернення позики, а тому отримання грошових коштів відповідачами без належної правової підстави є незаконним володінням чужим майном.
Виходячи з таких обставин, сума у розмірі 18 923 940 (вісімнадцять мільйонів дев`ятсот двадцять три тисячі дев`ятсот сорок) грн 00 коп., що є еквівалентом 724 500 доларів США на день укладення договору позики є безпідставно отриманою відповідачами та повинна бути повернута позивачу.
Оскільки, чоловік відповідача надав письмову згоду на надання позики позивачу, вважається, що грошові кошти, що були предметом позики є спільним сумісним майном подружжя, відтак, предмет іпотеки перейшов у спільну сумісну власність подружжя, отже, в подальшому, був проданий в інтересах сім`ї.
На підставі вищевикладеного та того, що в добровільному порядку відповідачі безпідставно отримані кошти повертати позивачу відмовляються, позивач просила суд стягнути солідарно з  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 18 923 940, 00 грн, що є еквівалентно 724 500 доларів США.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Абросімової О.В. з судовим рішенням не погодилася та подала апеляційну скаргу. Просила, рішення міськрайонного суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю та стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 18 923 940, 00 грн (що еквівалентно 724 500 дол. США). Вважала, що рішення прийняте за неповного з`ясування судом обставин справи, при хибній правовій оцінці та помилковому застосуванні норм матеріального права.
Свій відзив на апеляційну скаргу подала ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_5 . Просила відмовити у задоволені апеляційної скарги, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області залишити без змін.  
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлене і матеріалами справи підтверджене таке.
13 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики. 
Згідно умов даного договору, ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 позику в розмірі 18 923 940, 00 грн, що є еквівалентно 724 500 доларів США з кінцевим терміном повернення до 16 вересня 2017 року.
Пунктом 18 цього договору передбачено, що цей договір укладено в трьох примірниках, один з яких зберігається в справах нотаріуса, другий у позичальника, а третій у позикодавця, який зобов`язується після повного виконання позичальником зобов`язання за цим договором передати цей примірник позичальнику з відміткою по одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК України (а.с.13-15).
На підтвердження отримання коштів ОСОБА_1 надала розписку про отримання коштів (а.с. 68). 
В забезпечення виконання зобов`язання за цим договором, 13 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1   укладено договір іпотеки, згідно умов якого, позивачем в іпотеку було передано садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій він розташований за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221282801:02:014:0137, площею 0,2041 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва (а.с.17-20).
Вказаним договором передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов`язання за будь-яким з вищевказаних основних договорів, що обумовлюють основне зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами (п. 2.1. договору).
05 квітня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі продажу нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , а саме садового будинку загальною площею 715, 7 кв.м., житловою площею 253,9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та земельної ділянки на якій він розташований за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221282801:02:014:0137, площею 0,2041 га.
Пунктом 2 вказаного договору встановлено, що право на продаж предмета іпотеки належить іпотекодержателю на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцю (а.с. 21-22).
Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 30 липня 2017 року, нею отримано від ОСОБА_1 повний розрахунок, а саме 18 923 940, 00 грн, що є еквівалентом суми 724 500 доларів США (а.с.23).
13 липня 2018 року між  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про розірвання договору позики. Відповідно до умов вказаного договору сторони уклали цей договір про розірвання договору позики, що був укладений ними 13 червня 2017 року, згідно якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у вигляді позики, а позичальник повернув позикодавцю в повному обсязі всі отримані кошти за вищевказаним договором. 
До підписання цього договору представник позичальника, повернув позикодавцю отриману позику у розмірі 18 923 940, 00 грн, що є еквівалентом 724500 доларів США. 
При цьому сторони підтверджують усім, кого це стосується, що фактом повернення грошових коштів, та повного розрахунку є цей договір про розірвання (а.с.24-25).
Того ж дня, сторони уклали договір про розірвання іпотечного договору(а.с. 26-27).     
Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2 продавши предмет іпотеки не мала правових підстав вимагати від позивача повернення позики, а тому отримання грошових коштів внаслідок продажу предмета іпотеки є незаконним заволодінням чужим майном, як і не надано доказів того, що ОСОБА_1 повернула ОСОБА_2 позику. 
Розглядаючи спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого позивачем доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував. 
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який підтверджує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Факт отримання коштів підтверджується змістом боргової розписки.
Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі положеннями ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Попри це, апелянтом, на думку колегії суддів, не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог.
Правильним, не зважаючи на посилання апеляційної скарги, являється і висновок районного суду про те, що позивачем не надано суду доказів того, що вона повернула позикодавцеві ОСОБА_2 позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості), що були передані їй відповідачем у строк та в порядку, що встановлений договором позики від 13 червня 2017 року.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду теж не спростовують і не свідчать про порушення судом норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства.
Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Абросімової Оксани Василівни залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови виготовлений 19 червня 2020 року.
 
Судді:                                                                                             С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура