Номер провадження: 22-ц/813/3801/20 
Номер справи місцевого суду: 521/17795/16-ц
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретарів судового засідання: Віцько А.І., Томашевської К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 адвоката Судакова Валерія Валерійовича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2018 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «АСТАРТА БРОК», треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, визнання покупцем за договором, визнання права власності на квартиру, скасування свідоцтва про право власності, за заявою третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «АСТАРТА БРОК», третя особа ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, визнання покупцем за договором, визнання права власності на квартиру, скасування свідоцтва про право власності, 

         В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом, який в подальшому уточнив, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «АСТАРТА БРОК», треті особи ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу від 10 липня 2012 року цінних паперів договірною вартістю 280 320 гривень без ПДВ укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 недійсним у частині, що стосується прав покупця; визнання його покупцем Ѕ частки цінних паперів, визнання права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та скасувати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване на ім`я ОСОБА_3 , обґрунтовуючи це тим, що 10 липня 2012 року між ОСОБА_4 (продавець), ТОВ «Астарта-брок» (повірений) та ОСОБА_3 (покупець), було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів, вартістю 280 320 гривень, з метою придбання квартири АДРЕСА_1 для позивача ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_5 , які проживали в м. Миколаєві. Як зазначає позивач, цінні папери були куплені за грошові кошти його та його дружини ОСОБА_5 , які вони отримали від продажу своєї квартири та іншого майна у м. Миколаєві. У зв`язку з похилим віком та поганим станом здоров`я вони з дружиною вирішили переїхати з м. Миколаєва до м. Одеси, поближче до дочки ОСОБА_3 . У зв`язку з тим, що позивач був важко хворим, потребував сторонньої допомоги, він та його дружина ОСОБА_5 не мали можливості підшукувати собі житло у м. Одесі, у зв`язку з чим, виручені кошти від продажу свого майна передали дочці ОСОБА_3 для вирішення питань, пов`язаних з придбанням для них житла у м. Одесі. На момент укладення договору купівлі-продажу цінних паперів, їх дочка ОСОБА_3 перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_1 . В подальшому, їх відносини погіршилися та 01 жовтня 2014 шлюб між ними було розірвано, а у березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до його дочки ОСОБА_3 про поділ майна, предметом поділу якого є в тому числі квартира АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що дана квартира була придбана за його кошти та кошти його дружини ОСОБА_5 , проте через його хворобу та значну відстань від м. Миколаєва до м. Одеси, вони з дружиною не могли прибути до м. Одеси для вчинення правочину, у зв’ язку з чим кошти для придбання житла були передані дочці ОСОБА_3 , яка від свого імені уклала угоду.
У липні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «АСТАРТА БРОК», третя особа ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 10 липня 2012 року цінних паперів договірною вартістю 280 320 гривень без ПДВ укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 недійсним у частині, що стосується прав покупця; визнання її покупцем Ѕ частки цінних паперів, визнання права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та скасувати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване на ім`я ОСОБА_3 , посилаючись на такі самі підстави, які зазначені в позовній заяві ОСОБА_2 . 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено.
Визнано договір купівлі-продажу від 10.07.2012 року цінних паперів (1 шт.) договірною вартістю 280 320 (двісті вісімдесят тисяч триста двадцять) грн. без ПДВ укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 – недійсним у частині, що стосується прав покупця.
Визнано покупцем за Договором № Б-32/2012-1 від 10.07.2012 року купівлі-продажу цінних паперів (1 шт.) договірною вартістю 280 320 (двісті вісімдесят тисяч триста двадцять) грн. без ПДВ, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в Ѕ частці.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .
Скасовано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване на ім`я ОСОБА_3 .
Позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 - задоволено.
Визнано договір купівлі-продажу від 10.07.2012 року цінних паперів (1 шт.) договірною вартістю 280 320 (двісті вісімдесят тисяч триста двадцять) грн. без ПДВ укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 – недійсним у частині, що стосується прав покупця.
Визнано покупцем за Договором № Б-32/2012-1 від 10.07.2012 року купівлі-продажу цінних паперів (1 шт.) договірною вартістю 280 320 (двісті вісімдесят тисяч триста двадцять) грн. без ПДВ, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в Ѕ частці.
Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .
Скасовано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване на ім`я ОСОБА_3 .
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представником ОСОБА_1 адвокатом Судаковим Валерієм Валерійовичем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.
Задовольняючи заявлені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 позови про визнання правочину недійсним, визнання покупцем за договором, визнання права власності на квартиру, скасування свідоцтва про право власності, суд першої інстанції виходив з того, що придбання спірної квартири фактично відбулося за кошти подружжя ОСОБА_6 і дійсної спрямованої волі ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу цінних паперів на їх придбання для себе або для своєї сім`ї не було, а укладений нею правочин в частині покупця є прихованим з метою приховати іншого покупця ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Навність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця і визнання покупцями за цим договором ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є підставою для визнання за ними права власності по Ѕ частині квартири за кожним і скасування права власності, яке зареєстроване за ОСОБА_3 . 
Такі висновки відповідають встановленим у справі обставинам і засновані на законі. 
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- 18.05.2012 року ОСОБА_5 за письмовою згодою свого чоловіка ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу продала у АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 377 900 грн.(а.с.80 т.1);
- 20.05.2012 року подружжя ОСОБА_6 для придбання для них квартири по АДРЕСА_3 , надали відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 560 000,00 грн., що еквівалентно 70 000,00 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 , про що склали розписку в присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ; 
- 10.07.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу цінних паперів, згідно з яким відповідач ОСОБА_4 продав відповідачу ОСОБА_3 цінні папери договірною вартістю 280 320 (двісті вісімдесят тисяч триста двадцять) грн. без ПДВ (т. 1 а. с. 79);
- 14.02.2013 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 77 т.1);
- у березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 за участю третіх осіб – ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання майна особистою приватною власністю, в якому вказувала, що її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 подарували їй грошові кошти на придбання спірної квартири у розмірі 70 000 дол. США, що еквівалентно 560 000 грн., про що надали письмову розписку;
- рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.06.2015 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб – ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання майна особистою приватною власністю встановлено, що спірна квартира придбана ОСОБА_3 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , однак не встановлено, що вона є спільною сумісною власністю, а тому у ОСОБА_1 відсутні підстави вважати її спільним майном подружжя. Даним судовим рішенням встановлено, що нікчемний правочин (розписка від 20.05.2012р.) не створює юридичних наслідків, тому не може бути доказом походження коштів, за які було придбано цінні папери 1 (одна) штука, як таких що належали особисто ОСОБА_3 , а тому і не може створювати юридичних наслідків і для ОСОБА_1 (а.с.14-16 т.1);
- рішенням апеляційного суду Одеської області від 08.12.2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів встановлено, що рішення апеляційного суду Одеської області від 04.06.2015 року містить висновок про те, що квартира придбана ОСОБА_3 у період шлюбу і не містить висновків про те, що квартира придбана, у тому числі за кошти, які надано в дар ОСОБА_8 . В цьому рішенні зазначено, що для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя суд має встановити не тільки факт набуття майна у період шлюбу, а і факт того, що джерелом набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя; сам факт видачі ОСОБА_8 розписки про передачу грошових коштів, за відсутності інших належних і допустимих доказів, не є підставою для ствердження того, що грошові кошти були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (а.с. 81 т.1);
- рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.08.2017 року у справі № 521/11365/15, залишеного без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 07.06.2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення – задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю шляхом його вселення в квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_4 . У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про усунення перешкоди в користуванні власністю та вселення – відмолено. 
Верховний Суд залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій у справі № 521/11365/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, у постанові від 28.03.2019 року зазначив, що презумпція набуття права власності в порядку ч.2 ст. 60 СК України на квартиру АДРЕСА_1 не спростована, а тому на спірні правовідносини, поширюється правовий режим спільного майна. При цьому Верховний Суд у постанові від 28.03.2019 року зазначив, що за умови задоволення вимог ОСОБА_2 заявлених ним в іншій цивільній справі про визнання недійсним в частині покупця правочину, за яким ОСОБА_3 набула право власності на квартиру та набрання чинності рішенням суду в іншій справі, ОСОБА_2 не буде позбавлений можливості реалізувати права на це майно у встановленому законом порядку на підставі відповідного судового рішення (т. 2 а. с. 246).         Згідно із статтями 6, та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
В розумінні статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. 
Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши, що реальними покупцями за договором купівлі-продажу цінних паперів від 10.07.2012 року є позивач ОСОБА_2 та третя особа з самостійними вимогами – його дружина ОСОБА_5 , за сімейні гроші яких їх дочка ОСОБА_3 здійснила оплату за договором, придбавши спірну квартиру для їх проживання, врахувавши, що інших підстав для визнання даного договору в цілому немає, суд першої інстанції, з дотриманнями вимог ст. ст. 217, 235, 655 ЦК України дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору купілі-продажу цінних паперів в частині, що стосується покупця ОСОБА_3 та обґрунтовано визнав ОСОБА_2 та ОСОБА_5 покупцями за даним договором.
Даний висновок суду першої інстанції узгоджується з позицією відповідача ОСОБА_4 , який будучи продавцем цінних паперів, в судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанцій визнав заявлені вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, визнання покупцем за договором та пояснив, що йому було відомо від самої  ОСОБА_3 , що  гроші, за які вона придбала у нього цінні папери і право на придбання спірної квартири, фактично були надані їй батьками, які виручили їх від продажу нерухомого майна в м. Миколаєві для придбання житла в м. Одесі, але у зв`язку з погіршенням стану здоров`я батька і необхідності здійснення догляду за ним з боку її матері, батьки не могли бути присутніми під час укладення договору купівлі-продажу і тому договір вимушена була підписувати вона від свого імені (т.1 а. с. 241-242).
Крім того, звертаючись у січні 2015 року до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням по АДРЕСА_5 та вселення, ОСОБА_1 у позові зазначив, що у 2012 році батьки дружини ОСОБА_5 та ОСОБА_2 продавши своє житло в м. Миколаєві, вирішили переїхати до м. Одеси щоб бути булижче до родини їх дочки. Гроші від продажу квартири вони подарували дочці ОСОБА_3 , з тим, щоб вона придбала квартиру, в якій вони будуть проживати. Оскільки після продажу квартири в м. Миколаєві батьки дружини іншого житла не мали, у них була усна домовленість з ОСОБА_1 , що той надає згоду на їх реєстрацію у квартирі АДРЕСА_6 , а вони в цій квартирі ніколи фактично проживати не будуть (т.1 а. с. 21; т. 2 а. с. 227- 228).
Виходячи з встановлених у справі обставин, суд вірно вважав доведеним факт придбання спірної квартири за грошові кошти подружжя ОСОБА_6 .
Судова колегія при цьому звертає увагу, що при розгляді справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю третіх осіб – ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання майна особистою приватною власністю, ОСОБА_3 не довела, що квартира АДРЕСА_1 була придбана під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 за її особисті кошти. 
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, судом першої інстанції надано оцінку всім доказам у сукупності (показананням продавця ОСОБА_4 , обґрунтуванням, які наведені при поданні позову в іншій справі самим ОСОБА_1 ) і встановлено, що спірна квартира дійсно була придбана за грошові кошти, подружжя ОСОБА_6 , які вони надали своїй дочці для її придбання.
Намагання ОСОБА_6 під час розгляду в іншій цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю третіх осіб – ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання майна особистою приватною власністю підтвердити, що надані кошти були ними подаровані дочці, в даному випадку не є вирішальним доказом, який спростовує висновок районного суду, що спірна квартира придбана ОСОБА_3 за гроші подружжя ОСОБА_6 і, як слідство, про обґрунтованість вимог про удаваність правочину в частині покупця, оскільки зі змісту самої розписки не вбачається, що надані Мироновими ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 560 000 грн. (еквівалент 70 000 доларів США) для допомоги у придбанні для них квартири дійсно ними були подаровані ОСОБА_3 ..
Обгрунтування Миронових про дарування ними коштів дочці у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю третіх осіб – ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання майна особистою приватною власністю та про набуття подружжям ОСОБА_9 коштів, за які була придбана спірна квартира без достатньої правової підстави свідчить лише про намагання Миронових в будь-який доступний спосіб дієво захистити свої права або набуттям права на спірну квартиру їх дочкою, а коли судами було відмовлено ОСОБА_3 у позові про визнання спірної квартири особистою власністю – шляхом подання позову про повернення Мироновим коштів, за які була придбана спірна квартира. 
Проте сама по собі відсутність у Миронових чіткої узгодженої єдиної правової позиції по всім спорам, де вони приймали участь в якості сторін або третіх осіб, не спростовує встановлені судом першої інстанції в даній цивільній справі обставини, які мали місце в дійсності в контексті тих доказів, які ці обставини підтверджують і, як слідство, не спростовує правильність висновків суду першої інстанції про удаваність договору купівлі-продажу цінних паперів від 10.07.2012 року в частині покупця.
Набувши обгрутованого висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця і визнання покупцями за цим договором ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , суд першої інстанції вірно вважав, що є підстави для визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 права власності по 1/2 частині квартири за кожним і скасування права власності, яке зареєстроване за ОСОБА_3 , оскільки ці вимоги є похідними від задоволення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу цінних паперів в частині покупця і визнання позивачів покупцями квартири.
Доводи апеляційної скарги про невірне застосування судом до спірних правовідносин в частині покупця норм ст. 235 ЦК України, яка може застосовуватися лише щодо самого правочину, який вчинили сторони, не можуть бути взятими до уваги з огляду на таке.
Встановивши, що фактична оплата за договором купівлі-продажу цінних паперів здійснена за рахунок коштів подружжя ОСОБА_6 , які ті отримали від продажу власного житла в м. Миколаєві з метою придбання для них житла в м. Одесі і що їх дочка ОСОБА_3 розрахувалася з продавцем грошима своїх батьків, здійснюючи таким чином придбання спірної квартири саме для них, але у зв`язку з відсутністю батьків, не маючи від них належним чином оформленого доручення (довіреності) уклала оспорюваний договір від власного імені, суд першої інстанції, врахувавши, що інших підстав для визнання оспорюваного договору в цілому недійсним або нікчемним немає, з посиланням ст.217 ЦК України вірно вважав, що є підстави для визнання такого договору недійсним лише в частині, що стосується покупця та визнав покупцями за оспорюваним договором купівлі-продажу цінних паперів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
Тобто, з урахуванням встановлених судом обставин і обгрутуванням прийнятого рішення нормами статей 235 та 217 ЦК України, немає підстав для висновку про невірне застосування судом першої інстанції законодавства при вирішенні спору.
Доводи апеляційної скарги про незастосування судом до спірних правовідносин норм, що регулюють питання представництва (ст. ст. 244-245 ЦК України) та укладення договору доручення (ст.1000, 1003, 1007 ЦК України) є неспроможними, оскільки з встановлених у справі обставин не вбачається, що між Мироновими та ОСОБА_3 укладався договір доручення або видавалася довіреність на укладення договору купівлі-продажу цінних паперів (придбання нерухомого майна).
Доводи апеляційної скарги, що суд визнаючи за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 право власності по 1/2 частини квартири за кожним таким чином фактично здійснив між ними поділ незважаючи, що такі вимоги не заявлялися, не можуть бути взятими до уваги, оскільки позовні вимоги про визнання за ними права власності на спірну квартиру заявили і ОСОБА_2 і ОСОБА_5 . Враховуючи, що грошові кошти, за які була придбана квартира, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що не заперечувалося самими ОСОБА_6 , суд першої інстанції вірно виходив з рівності часток подружжя і визнавши Миронових покупцями за оспорюваним договором, обґрунтовано визнав за кожним з подружжя ОСОБА_6 право власності по 1/2 частині спірної квартири. 
Доводи апеляційної скарги, що суд не застосував позовну давність до спірних правовідносин, спростовуються встановленими райсудом обставинами та рішенням суду, з якого вбачається, що висновок суду узгоджується з правильним застосуванням норм статей 256, 257, 261, 267 ЦК України та є обґрунтованим в частині відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як вбачається з матеріалів справи спори щодо квартири АДРЕСА_1 виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у березні 2014 року, в той час, як до суду з позовом ОСОБА_2 звернувся у жовтні 2016 року, тобто в межах встановленого законом строку позовної давності. Доказів, які б спростовували такі обставини та правильність остаточного висновку суду щодо відсутності підстав для застосуваня позовної давності в матеріалах справи відсутні. 
Доводи апеляційної скарги про зміну процесуального статусу ОСОБА_1 на третю особу, що на думку апелянта призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути взятими до уваги, оскільки ОСОБА_1 , як суб`єкт цивільних процесуальних та спірних матеріальних правовідносин одержав захист особистих суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів, беручи участь у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, оскільки зазначені особи мають загальні процесуальні права і обов`язки осіб, які беруть участь у справі, встановлені в статті 27 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, а також в статті 43 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, які використані останнім, у тому числі шляхом подання відповідних заперечень проти позову та клопотань через свого представника, а також апеляційного оскарження рішення суду по суті заявлених вимог.
З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 року у справі № 521/18393/16-ц пославшись на ст. 410 ЦПК України, яка вказує на неможливість скасування правильного по суті і законного рішення суду з одних лише формальних підстав, вважала касаційну скаргу в тому числі відповідно до наведених доводів про порушення права третьої особи, яка не була залучена до участі у справі в якості відповідача, необґрунтованою, а рішення судів попередніх інстанцій такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, судова колегія не вбачає підстав для відступу від зазначеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.04.2019 року у справі № 521/18393/16-ц.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться виключно до переоцінки доказів і незгоди апелянта із висновками суду щодо їх оцінки, яка, засована на законі.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 адвоката Судакова Валерія Валерійовича - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2018 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складений: 24.03.2020 року.

Головуючий                  О.М. Таварткіладзе 
Судді:                                         А.П. Заїкін
                                                               С.О. Погорєлова