ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 червня 2020 року           справа №200/14545/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Компанієць І.Д., Сіваченка І.В.,
секретар Сізонов Є.С.,
за участі представника відповідача Сельської О.З.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № 200/14545/20-а (головуючий І інстанції суддя Смагар С.В., повний текст складено 28.02.2020р. в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. –

                                                      УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України від 12 листопада 2019 року № 1429ц про його звільнення з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, яке здійснюється слідчими регіональних прокуратур та територіальних органів досудового розслідування, департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 15 листопада 2019 року; поновити позивача на зазначеній посаді з 16 листопада 2019 року або рівнозначній посаді в органах прокуратури України, стягнути з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 16 листопада 2019 року і до моменту фактичного поновлення на роботі та стягнути компенсацію моральної шкоди спричиненої незаконним звільненням у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року адміністративну справу № 200/14545/19-а передано на розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до Донецького окружного адміністративного суду. Посилався на Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Зазначив, що зареєстрований у АДРЕСА_1 . Горлівка, пров. Стандартний, б. 15, а зміна реєстрації є правом особи, а не обов`язком. Вважає, що сам факт зазначення позивачем іншої адреси для листування не свідчить, що зареєстрованим місцем реєстрації є зазначена ним адреса для листування.
Під час апеляційного розгляду представник відповідача заперечувала проти доводів апеляційної скарги, позивач до суду не прибув.
За приписами ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Згідно частини 2 цієї статті у разі невизначеності цим Кодексом територіальної підсудності адміністративної справи така справа розглядається адміністративним судом за вибором позивача.
Тобто, наведеною нормою визначена альтернативна територіальна підсудність за вибором позивача.
Альтернативне право вибору суду не обмежується зареєстрованим місцем проживання, а й передбачає подання позову за місцем перебування, або знаходження позивача.
Частиною першої статті 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом .
Право на свободу пересування і вибору місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2).
Зазначені положення Конституції України та міжнародно-правових актів конкретизовані та відображені в Законі України від 11 грудня 2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Статтею 2 зазначеного Закону визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
При цьому за визначенням, наведеним в абзаці третьому статті 3 цього ж Закону, вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.
Отже, вільне обрання місця проживання (перебування) є правом позивача.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним судом у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 753/18267/17.
У відповідності до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»:
- місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;
- місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;
- документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;
- реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку;
Згідно паспорта серії НОМЕР_1 виданого 16 вересня 1998 року Микитівським РВ Горлівського МУ УМВС України у Донецькій області, місцем реєстрації позивача є АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 15 АДРЕСА_4 м. Горлівка Донецької області (а.с. 13-17).
З 18.10.2014 по 18.04.2015 місце перебування позивача було зареєстроване за адресою АДРЕСА_5 .
Відповідно до вимог частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Частиною 6 цієї статті визначено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.
Згідно частини 3 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що з огляду на принцип диспозитивності і виходячи із завдань та принципів адміністративного судочинства, в даному випадку, справа повинна розглядатися адміністративним судом за вибором позивача за одним із зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання (перебування, знаходження).
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В даному випадку, має бути застосовано правило про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням.
Суд першої інстанції не врахував, що у випадку зміни підсудності позивач буде обмежений у реалізації прав, передбачених статтею 44 КАСУ.
Враховуючи викладене, суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ця справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Чернівецького окружного адміністративного суду, а тому безпідставно передав справу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 КАС України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, оскаржена ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження до Донецького окружного адміністративного суду.
Керуючись статтями 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № 200/14545/19-а – скасувати.
Справу № 200/14545/19-а за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди направити до Донецького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 09 червня 2020 року та відповідно до ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає касаційному оскарженню.
Повне судове рішення складено 09 червня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                            Л.В. Ястребова

Судді                                                                                                                  І.Д. Компанієць

                                                                                                                           І.В. Сіваченко