ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року	Львів	Справа № 140/2919/19 пров. № А/857/723/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді                                                  Кушнерика М.П.
суддів                                                                       Мікули О.І., Ніколіна В.В.
за участю секретаря судового засідання                      Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року, прийняте суддею Андрусенко О.О. в м.Луцьк у справі № 140/2919/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів, -

                                                   В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, якому просить визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки та щодо не проведення 05.08.2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення; зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 56 невикористаних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки (тривалістю по 14 днів за кожний рік); стягнути середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 06.08.2019 року по день постановлення судом рішення у даній справі.
Крім того, зазначає, що на дату закінчення проходження ним військової служби відповідач не виплатив йому: одноразову грошову допомогу при звільненні, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки та грошову компенсацію за речове майно. Таким чином, відповідачем було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю та у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який у даному випадку становить період з 06.08.2019 року по день винесення рішення у даній адміністративній справі.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язано Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення 05 серпня 2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Зобов`язано Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки за період з 06 серпня 2019 року по день постановлення судом рішення у цій справі.
Зобов`язано Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за період з 06 серпня 2019 року по 14 серпня 2019 року. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду сторони подали апеляційні скарги, з підстав неповного з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Позивач вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не врахував фактичні обставини в матеріалах справи, а саме, що рішенням комісії від 30 грудня 2016 року йому було надано статус учасника бойових дій (рішення комісії з питань розгляд матеріалів про визнання учасником бойових дій №25/2 від 30.12.2016 року), а тому саме з дати рішення комісії - 30 грудня 2016 року, вважає, що набув право на додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII, тобто за період саме з 2016-2019 роки. 
Також, суд першої інстанції відмовляючи у позовних вимогах щодо невиплати позивачу грошової компенсації за речове майно, зазначає, що згідно .листа від 23.09.2019 року №723/10788 Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління ДПС України повідомив, що дану виплату у порядку черги буде здійснено Луцьким прикордонним загоном після надходження бюджетних коштів та направив довідку-розрахунок вартості речового майна, що належить до виплати. Таким чином, суд визначив, що оскільки нарахування вартості за речове майно, що належить йому здійснено саме Луцьким прикордонним загоном, то і затримка розрахунку за належне речове майно при звільненні позивача з військової служби здійснена саме Луцьким прикордонним загоном, а не Північним регіональним управлінням ДПС України.
Положеннями пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року №1115/2009 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального заклад, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Отже, встановивши факт звільнення позивача по справі з військової служби та виключення зі списків особового складу без проведення остаточного розрахунку, в частині не виплати грошової компенсації за речове майно та зобов`язавши суб`єкта владних повноважень вчинити дані дії без обмеження суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача по справі нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільнення з військової служби за період з дня звільнення по день фактичної виплати грошової компенсації за речове майно.
Просить змінити рішення, виклавши її резолютивну частину у наступній редакції визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язати Північне регіональне управління (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення 05 серпня 2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні його з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення; зобов`язати Північне регіональне управління (військова частина 1497) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016, 2017, 2018, 2019 роки за період з 06 серпня 2019 року по день постановлення судом рішення у цій справі; зобов`язати Північне регіональне управління (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за період з 06 серпня 2019 року по 14 серпня 2019 року; зобов`язати Північне регіональне управління (військова частина 1497) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати компенсації за речове майно (в сумі 17 814 гривень 99 коп.) при звільненні з військової служби за період з 06 серпня 2019 року по 01 жовтня 2019 року.
Відповідач вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що ОСОБА_1 не звертався з рапортами про надання йому додаткових відпусток в 2016, 2017, 2018, 2019 році. Крім того вказує, що з 17.03.2014 року і по даний час в Україні діє особливий період, а тому відповідно до вимог пункту 19 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, яка визначає надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток припиняється. 
Крім того, законодавством не передбачено можливості заміни додаткової відпустки учасника бойових дій грошовою компенсацією. 
Щодо стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, то на даний момент немає жодних судових рішень, які б встановлювали протиправні діяння (дію або бездіяльність) Північного регіонального управління ДПС України щодо невчасного розрахунку з позивачем після звільнення.
Просить скасувати рішення і прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає аналогічне викладеному в своїй апеляційній скарзі. Просить в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.
07.04.2020 року на електронну адресу суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, задля захисту життя та здоров`я представників учасників справи та інших осіб.
Апеляційний суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності сторін. Судом, за клопотанням сторін у зв`язку з карантином, 18.03.2020 року відкладався вже розгляд справи; явку сторін не визнано обов`язковою, в матеріалах справи наявні всі необхідні докази. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що з витягу з наказу начальника Північного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 24.06.2017 року №271-ОС позивача зараховано у розпорядження начальника Північного регіонального управління (І категорії) (а.с.15).
Відповідно до витягу з наказу начальника Північного регіонального управління ДПС України від 05.08.2019 року №268-ОС позивача з 05.08.2019 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с.17).
Крім того, відповідно до довідки від 21.06.2017 року №30/408 позивач проходив військову службу в зоні проведення антитерористичної операції в межах Донецької області (а.с.30), про що ОСОБА_1 10.01.2017 року видано посвідчення серії НОМЕР_2 (а.с.32).
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та не проведення остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби протиправними, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач набув право на додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ під час проходження військової служби, а тому протиправною є бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та обов`язок відповідача нарахувати та виплатити вказану компенсацію. Оскілки, відповідач, всупереч норм чинного законодавства, не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні в частині невиплати грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 - 2019 роки, зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, що виходячи з наступного.
Частина 2 статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 2 статті 2 Кодекс адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно із п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 № 3551-XII (далі Закон №3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України "Про відпустки" від 05.11.1996 №504/96-ВР (далі Закон №504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш, як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України» (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).
За статтею 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.
Чинним законодавством лише припинено надання зазначеного виду відпустки, проте не припинено відповідних виплат грошової компенсації за її не використання.
Крім того, відповідно до пункту 5 розділу XXXI «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 №200, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.04.2018 за №405/31857 (далі - Інструкція №200) у рік звільнення військовослужбовців зі служби, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.
Також, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).
Відповідно до частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Виходячи із вказаної норми, при ухваленні даного рішення судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу не підлягає нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій саме за період з 2016 року, оскільки посвідчення учасника бойових дій позивачу видано лише 10.01.2017 року, таким чином, позивач набув право на додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ за період з 2017-2019 роки.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення 05.08.2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 06.08.2019 року по день постановлення судом рішення у даній справі, то апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що така підлягає задоволенню, виходячи з наступного:
Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги  про розрахунок. Про нараховані суми,  належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган  повинен письмово повідомити працівника  перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Згідно з статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь  працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки; виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час; переведення працівників на іншу легшу нижче оплачувану роботу за станом здоров`я; переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу; надання жінкам додаткових перерв для годування дитини; виплати вихідної допомоги; службових відряджень; вимушеного прогулу;  направлення працівників на обстеження до медичних закладів; звільнення працівників-донорів від роботи; залучення працівників до виконання військових обов`язків; тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижче оплачувану роботу; інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116 та 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. У свою чергу, непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №807/3664/14.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.03.2017 року у справі № 826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Щодо невиплати одноразової допомоги при звільненні, то апеляційний суд зазначає, що з витягу із наказу від 05.08.2019 року №268-ОС при звільненні позивача з військової служби встановлено виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення у розмірі 33800,40 грн. Дана обставина підтверджується також довідкою військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2019 року №177 (а.с.17, 19).
З матеріалів справи вбачається, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Північного регіонального управління ДПС України з 05.08.2019 року, разом з тим згідно з виписок з Приват24 фактичний розрахунок відповідачем проведений 15.08.2019 року (до якого входить і одноразова грошова допомога при звільненні), тобто фактично затримка у розрахунку склала з 06.08.2019 року по 14.08.2019 року, а не по день постановлення судом рішення, як просить позивач. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.08.2019 року по 14.08.2019 року.
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову про невиплату позивачу компенсації за речове майно, з підстав того, що нарахування вартості за речове майно, що належить ОСОБА_1 здійснено саме Луцьким прикордонним загоном, то і затримка розрахунку за належне речове майно при звільненні позивача з військової служби здійснена саме Луцьким прикордонним загоном, а не Північним регіональним управлінням ДПС України, виходячи з наступного.
Позивач проходив військову службу за контрактом в період з 21.06.2017 року по 05.08.2019 року, на посаді в міжрайонному оперативно-розшуковому відділі (з місцем дислокації Луцьк) оперативного ІНФОРМАЦІЯ_2 , за весь час проходження вищевказаної військової служби, перебував та знаходився на всіх видах забезпечення в ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_3 ) ПнРУ ДПС України, які передбачені законодавством для військовослужбовців. 
Однак, 05.08.2019, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України №268-ОС (на підставі наказу №192-ОС від 14.06.2019 року про звільнення з військової служби у запас у зв`язку з закінченням строку контракту), ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. В день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, військова частина НОМЕР_1 не провела з позивачем розрахунок за всіма видами належного на день звільнення матеріального та грошового забезпечення, тобто не здійснила виплату грошової компенсації за речове майно.
Апеляційний суд зазначає, що розрахунок за всіма видами належного на день звільнення матеріального та грошового забезпечення, здійснюється не Луцьким прикордонним загоном ДПС України, а підрозділом, в якому позивач проходив військову службу та звільнився, тобто ІНФОРМАЦІЯ_5 , а тому відповідальним за затримку розрахунку грошової компенсації за речове майно при звільненні позивача з військової служби є саме Північне регіональне управління ДПС України.
Разом з тим, 02 жовтня 2019 року позивачу на картковий рахунок «ПРИВАТБАНКУ» була перерахована грошова компенсація за речове майно в сумі 17 814 гривень 99 коп., тобто з затримкою розрахунку належного на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Враховуючи те, що відповідач не здійснив з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з позивачем остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України  - кожна  сторона  повинна  довести  ті  обставини,  на  яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України не вплинули на правильність висновків суду першої інстанції.

        керуючись ст.243 ч.3, ст.308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

                                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити частково.

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 – залишити без задоволення.

Скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року у справі № 140/2919/19 та прийняте нову постанову, якою позов задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ 23311352) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення 05 серпня 2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Зобов`язати Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України (10025, Житомирська область, місто Житомир, вулиця Промислова, будинок 5, код ЄДРПОУ 23311352) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки за період з 06 серпня 2019 року по 08 квітня 2020 року (день постановлення судом рішення).

Зобов`язати Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України (10025, Житомирська область, місто Житомир, вулиця Промислова, будинок 5, код ЄДРПОУ 23311352) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за період з 06 серпня 2019 року по 14 серпня 2019 року. 

Зобов`язати Північне регіональне управління (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України (10025, Житомирська область, місто Житомир, вулиця Промислова, будинок 5, код ЄДРПОУ 23311352) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати компенсації за речове майно (в сумі 17 814 гривень 99 коп.) при звільненні з військової служби за період з 06 серпня 2019 року по 01 жовтня 2019 року.

В решті вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, з врахуванням ч.3 розділу VI Прикінцевих положень КАС України. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	В. В. Ніколін	

Повне судове рішення складено 21.04.20
У зв"язку із перебуванням судді Мікули О.І. у відпустці з 14.04.2020 по 20.04.2020, згідно наказу №142-л/тм від 01.04.2020, з 21.04.2020 по 24.04.2020 року, згідно наказу №162-л/тм від 21.04.2020 та з 27.04.2020 по 12.05.2020, згідно наказу №148-к/тм від 08.04.2020, постанова в Єдиний державний реєстр судових рішень направлена - 13.05.2020р.